JULIAN ASSANGE

A LETILTOTT ÖNÉLETRAJZ

A WikiLeaks-alapító története

JULIAN ASSANGE

A LETILTOTT ÖNÉLETRAJZ

A WikiLeaks-alapító története

Budapest, 2013

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Julian Assange: The Unauthorised Autobiography

First published in Great Britain in 2011 by Canongate Books Ltd,

14 High Street, Edinburgh EH1 1TE

www.canongate.tv

Fordította:

Medgyesy Zsófia

A fordítást az eredetivel egybevetette és az utószót írta:

Marczali Ferenc

Szerkesztette:

Lampé Ágnes

Korrektor:

Bagi Mariann

ISBN 978-963-08-7680-3

Copyright © Julian Assange, 2011

© TranzPress könyvek, TranzPress Kft. 2013

Hungarian translation © Medgyesy Zsófia, 2013

Fényképek © PuzzlePix

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet vagy annak részleteit a Canongate Books és a TranzPress Kft. előzetes engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármilyen módon másolni, sokszorosítani vagy terjeszteni.

Kiadja a TranzPress Kft., Budapest 2013

Felelős kiadó: Szalay-Berzeviczy András

www.konyvgalaxis.hu

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Előszó

A kiadó megjegyzése

A CANONGATE BOOKS KIADÓ és Julian Assange 2010. december 20-án írt alá következő évre szóló megállapodást egy visszaemlékezés-, illetve nyilatkozat-kötet kiadásáról.

A szerződéskötés idején Julian így nyilatkozott:

„Bízom benne, hogy a könyv összehozza majd nemzedékünk tagjait. Ebben a rendkívül személyes hangvételű írásomban igyekszem elmagyarázni annak a globális harcnak a lényegét, amely új alapokra helyezi az emberek és a kormányok viszonyát.”

Végül a szöveg túlságosan is személyesnek bizonyult.

Norfolki házi őrizete alatt Julian éjszakákon át mesélt életéről az általa választott írónak. A beszélgetésekről több mint ötven órányi hangfelvétel készült, de később mégis aggasztani kezdte az önéletrajz kiadásának gondolata. Miután 2011. március végén elolvasta a könyv első verzióját, kijelentette:

„Minden emlékirat prostitúció.”

Bár világszerte harmincnyolc kiadó kötelezte el magát a könyv megjelentetése mellett, Julian 2011. június 7-én bejelentette: felbontja a szerződését.

Nem értünk egyet Julian könyvéről alkotott véleményével. A szöveg ugyanis bemutatja az embert, a ténykedését, és azt is, mennyire elkötelezett híve az igazságnak. Julian mindvégig elismerte, hogy jól megírt könyv, ami szintén megerősít bennünket abban, hogy a művet az olvasók számára is elérhetővé tegyük.

És a szerződés? Nos, mire Julian bejelentette, hogy felbontja az egyezséget, az előlegként felvett összegből már kifizette az ügyvédeit. A megállapodás így érvényben maradt, mi pedig úgy döntöttünk, ennek megfelelően járunk el, és kiadjuk a könyvet.

Az olvasó most a Julian által letiltott első változatot tartja a kezében. Szenvedélyes, provokatív és önfejű – mint a szerzője. Mindenben megfelel a várakozásainknak, és büszkék vagyunk arra, hogy közzétesszük.

Canongate Books,

2011 szeptembere

JULIAN ASSANGE

A LETILTOTT ÖNÉLETRAJZ

A WikiLeaks-alapító története

„Ha hajót akarsz építeni, ne trombitáld össze

az embereket fát gyűjteni, és ne oszd szét köztük

a feladatokat, hanem tanítsd meg őket vágyakozni

a végtelen tenger után.”

Antoine de Saint-Exupéry

1. Zárkamagány

SZERENCSÉSNEK TARTOM MAGAM, amiért kíváncsi természetű szüleim mindenre választ szerettek volna kapni. Eljön a nap, amikor szemben állok majd az ellenségeimmel, ők pedig gyűlölnek, amiért az igazságot akarom. Akit folyton csúfolnak, még a saját nevét is elfelejti. Én azonban pontosan tudom, ki vagyok, s reméltem, magam mesélhetek erről. Julian Assange vagyok, akiért egy nap eljött a londoni rendőrség. A történet itt akár véget is érhetne, ha az idő, az események és a személyiségem nem bonyolítaná a helyzetet. A mondás szerint a múltat már magunk mögött hagytuk, de ha nem teszünk semmit, a jövővel is így lesz – nos, egy angol rabszállítóban száguldva az ember másképp látja a világot.

A nevemet és mindenféle kötelező szövegeket ordibáltak. A fotósok úgy nyüzsögtek a zárt furgon ablaka előtt, mint rákok a vödörben. Bár csupán lencsevégre szerettek volna kapni, úgy tűnt, annyira lökdösik a járművet, hogy mindjárt felborul. Mivel nem akartam bűnözőnek tűnni, összekuporodtam, a fejem a két térdem közé szorítottam. Mikor felpillantottam, csak a sötétített üvegre tapadó fényképezőgépeket láttam. A karommal eltakartam az arcom. Aztán hirtelen felbőgött a motor, és elindultunk. A többi rabot megdöbbentette a furgon körüli tülekedés, láthatóan nem sejtették, ki vagyok. Egyesek kikiabáltak a fülkéjükből, mások csak nevettek a felforduláson. De a műsor véget ért. Úgy negyven perc múlva megérkeztünk a wandsworthi börtönbe. 2010. december 7-ét írtunk.

Furcsán magabiztosnak éreztem magam a börtön kapujában. Önbizalmam egy része talán abból fakadt, hogy tudtam, szorult helyzetemet behatóan figyelik. Meg voltam győződve arról, hogy rajtam a világ szeme, és az ügyet szolgálom azzal, ha nyilvánosan felvállalom a küzdelmet. Bár elborzasztott a gondolat, hogy bűnözőnek bélyegeznek, csak mert tettük a dolgunkat, mégis beláttam, az egész hercehurca ráirányíthatja a figyelmet az igazságszolgáltatásra. Nem kell ehhez bátorság, csak némi dörzsöltség. Felszólítottak, hogy adjam le a személyes tárgyaimat, ami ezen a jeles napon egy golyóstoll és kétszázötven angol font volt. Azután utasítottak, hogy vetkőzzek le, amit meg is tettem, és azonnal felvettem a szürke nadrágból és pulóverből álló rabruhát. Az 1895-ben ugyanebbe a börtönbe átszállított Oscar Wilde valóságos ribilliót csapott, amikor kiderült, nincs meg a felöltője.

– Bocsássa meg, hogy így elragadtattam magam! – mondta később a börtönőrnek.

A történetemből igyekszem majd kihagyni az „akárcsak Wilde” típusú megjegyzéseket, és szót sem ejtek mellényeim szegényes választékáról, de ezen a hamisítatlan Viktória-korabeli sitten óhatatlanul eszembe villant az ír író. Ügyvédemtől utólag tudtam meg, hogy éppen Oscar Wilde cellájába kerültem. Lehetséges volna, hogy szellemisége, előítéletekkel szembeni harcos elkötelezettsége beivódott a falakba? Rémesen, embertelen módon bántak vele, borzalmas körülmények között tartották fogva, és be kell vallanom, gondolataim Wandsworthben leginkább a régen és a most fogvatartott emberek körül forogtak.

Eszembe jutott Bradley{1}, a bebörtönzött fiatal amerikai katona, akinek mindössze annyi volt a bűne, hogy fel akarta hívni a világ figyelmét egy törvénytelen háborúra. A cellában rengeteget gondoltam rá.

A zárkába zárt rab szinte önkéntelenül elkezd fel-alá járkálni. Akárcsak a ketrecbe zárt tigrisnek, valahogy le kell vezetnie a felgyűlt energiákat. Én is ezt tettem, és miközben igyekeztem alkalmazkodni a szűk térhez, csak az járt a fejemben, hogy hogyan tovább. És bár rémes volt odabent, megpróbáltam összpontosítani, és azt mondogattam magamban, mindez nem tart sokáig. Az ügyvédeim éjt nappallá téve azon fáradoztak, hogy kivigyenek, de ahogy fel-le mászkáltam, úgy tűnt, kinti világuk fényévekre van tőlem. Most először éltem át igazán, mit jelent „magányosnak” lenni.

Zárkám korábbi lakója – hogy kívül tartsa a zajt és talán a hideget – a szellőzőnyílást egy darab A4-es papírral ragasztotta le. Lámpaoltás után ébredtem rá, hogy az egészben az a legrosszabb, hogy kimaradok mindenből. Az életem pont a kapcsolatokról szólt, és most hirtelen megértettem, milyen húzós lesz idebent úgy, hogy nem tudok semmiről, és én sem adhatok hírt magamról. Különösen nehéz volt ez a WikiLeaks helyzetét tekintve, hiszen számos ellenségünkkel folytattunk kommunikációs hadviselést, és egy ilyen háborúban óránkénti eligazításra van szükség. Mikor reggel felkapcsolták a villanyt, tudtam, hogy azonnal meg kell oldanom, hogy telefonálhassak. Elképzelhető, hogy tesznek némi engedményt, és adnak internet-hozzáférést? Ez nem tűnt túlságosan valószínűnek. De én mindig abból indulok ki, hogy a lehetetlen csak addig az, amíg a képzeletünk be nem bizonyítja az ellenkezőjét. Addig gondolkodtam és reménykedtem, míg végül megnyomtam a vészjelzőt.

Megengedték, hogy beszéljek az igazgatóval, mire ő úgy döntött, hogy az Onslow-szárnyban a helyem, a „különösen veszélyes” rabok között. Több emeletnyi földalatti és felszín feletti cellájával ez az épületrész külön világ volt a börtönön belül. Az igazgató szavaiból úgy vettem ki, hogy azért kell odaköltöznöm, mert a többi rab esetleg megtámadhat. Ezt az érvelést meglehetősen furcsának találtam, hiszen akikkel eddig találkoztam, szemlátomást mind az én oldalamon álltak. Az Onslow-ba pedofilokat, erőszakos bűnözőket, maffiafőnököket és pár hírességet vittek. A cellában itt is egyedül voltam, továbbra sem telefonálhattam, és még egy tollam sem volt. Esélytelen volt tehát, hogy szót váltsak a munkatársaimmal. Dühös voltam és eszköztelen.

A nagyjából kétszer négy méteres cella a pincében volt, benne ágy, mosdó, vécé, íróasztal és egy kis szekrény. A piszkosfehér fal nagy részét egy, a mosdó és a vécé vízellátását, valamint a cella szellőzését biztosító műanyag szerkezet foglalta el. Hogy senki se tehessen vele kárt magában, a drapp színű masina élei tompák, oldala lekerekített volt, alkatrészeit pedig elrejtették. A mosdókagylón nem voltak csapok, a vécé is lehúzó és tartály nélkül, érintőgombokkal működött. Az ágy mellett volt egy vészhívó, a vécét függönnyel lehetett eltakarni. Az egyik falon, a plafon közelében egy négy centiméterenként elhelyezett rácsokkal védett kis ablak nyílt, ahonnan egy magas drótkerítéssel körülvett sétaudvarra lehetett kilátni. Reggelente néha láttam az ablak előtt sétáló elítéltek lábát, kiáltásokat, vicc- és beszélgetésfoszlányokat hallottam. Az ajtó fölött hőkamera pásztázta a cellát, tompa fénnyel világító vörös LED-jei egész éjjel figyeltek. Az ajtón csak egy kis kémlelőnyílás volt, amelyet kívülről fémlap zárt le.

Mivel a többi rab kíváncsi volt rám, folyton felhajtották a fémlapot, hogy meglessék, mit csinálok. Robert Bresson remek filmjében, az Egy halálraítélt megszököttben a téglafalon koppanó kanalak összhangban, szinte zenekarként szólnak. Wandsworth is tele volt visszhanggal és kongó ürességgel. A fémlap felnyitáskor megnyikordult, én pedig éreztem, hogy valaki néz. Igen. Tudni akarták, mit csinálok. Hogy milyen vagyok. Manapság egyetlen ismert ember sem menekülhet a kíváncsi tekintetek elől, és hamarosan suttogás, méghozzá sokak suttogása hallatszott az ajtómnál. „Vigyázz, kivel állsz szóba!” „Minden rendben lesz.” „Ne bízz senkiben!” „Ne aggódj semmi miatt!”

Úgy éreztem magam, mintha a Barbarella című film valami beteges változatában lennék. Folytatni akartam az újságírói munkámat odakint, és nem itt bent játszani a mártírt. Ráadásul egész addigi életemben arra készítettem fel magam, hogy hogyan ne viseljem el a börtön bürokratikus poklát és a borzasztó némaságot, amelyre a vak hatalom kényszerít. Bent minden perc az űrlapokkal és az elviselhetetlen szabályokkal töltött gerillaharcról szól. Ha szeretnél egy bélyeget, máris nyomtatványok áradatával találod magad szemben. A telefonhívásért folytatott hadjáratomat viszont azután sem adtam fel, hogy áthelyeztek az elkülönített részlegbe. Olyan volt az egész, mint a sztálinizmusban. A börtönben töltött időm nagy részében azért küzdöttem, hogy felhívhassam az ügyvédemet. Ennek feltétele az volt, hogy a számot jóváhagyják a rab által korábban leadott listán, valamint legyen bel- és külföldi hívásokhoz használatos telefonos kreditje. Megszerzésükhöz kétféle nyomtatványt kellett kitölteni, mindkettőhöz egyformán nehéz volt hozzájutni, mint ahogy a kreditekhez is. Annyiszor töltöttem ki ugyanazokat a papírokat, hogy az egész kezdett olyan lenni, mint a Jarndyce-örökösök pere Dickens regényében. Úgy éreztem, soha nem lesz vége. Meg kellett adnom a hívott személy nevét, telefonszámát, lakcímét és születési dátumát. Újabb formanyomtatvány kellett a két külön PIN-kódhoz, amelyek közül az egyiknek a belföldi, a másiknak a külföldi telefonszámmal kellett egyeznie. Kezdetben komikus volt, aztán rémálommá, végül pedig színtiszta gyötrelemmé vált a dolog. A nyomtatványok össze-vissza vándoroltak, néha el is vesztek. Ha végül mégis sikerült engedélyt szerezni, a hívás nem tarthatott tovább tíz percnél. Ezután öt percen belül nem kezdeményezhettem újabb hívást. A börtön az ügyvéddel folytatott beszélgetéseket kivéve mindent rögzített, ráadásul bizonyítanom kellett, hogy tényleg vele beszélek. További feltétel volt, hogy irodai számot adjak meg, miközben az ügyvédek leginkább mobilon elérhetők. És ez csak a jéghegy csúcsa – hosszasan sorolhatnám még, hogyan töltötték meg a börtönt a passzív erőszak és akadályoztatás kafkai légkörével.

Végül sikerült felhívni az anyámat és az ügyvédemet. Próbáltam beszélni Daniel Ellsberggel is, aki korábban nyilvánosságra hozta a Pentagon-iratokat. Nem volt az irodájában. Mint később kiderült, éppen a Fehér Háznál volt, hogy a bejáratához láncolja magát. (Elvették a bilincseit, hogy ezt megakadályozzák.)

– Üdv, Dan! – mondtam rá a rögzítőjére. – Gondoltam, bejelentkezem a sittről. Üzenem a többieknek, hogy nagyon hiányoznak!

Ahogy teltek a napok, különféle dokumentumok jelentek meg a cellaajtóm alatt. Volt, amelyiket éjszaka, némi suttogás kíséretében csúsztatták be. Sok volt köztük az újságkivágás, illetve a rabok által letöltött és kijegyzetelt internetes hír. Az egyik cikk címe így hangzott: Nemierőszak-járvány Svédországban, a nemek közötti egyenlőség hazájában?{2} A börtönök zárt világa nemcsak a bűnszervezeteknek, de az egymás iránti együttérzés kialakulásának is kedvez. A sokat látott rabok többsége magával és a környezetével szemben is rendkívül kemény, hisz természetesnek veszi a bentiek kizsákmányolását. A levelezésemet segítő, az ajtóm alá ezt-azt becsúsztató hírhozók nagy része teljesen eltévedt az igazságszolgáltatásban, és ez némi vigaszt nyújtott magányos óráimban. Nyilván botorság azt hinni, hogy minden rab ártatlan, de azért vagyunk néhányan. Úgy éreztem, ezek a dokumentumok és levelek egyfajta szolidaritást fejeznek ki. Persze jó adag harag is van ebben, és én is dühös voltam, miközben tébolyult méh módjára róttam a nyolcasokat a szűk cellában.

Egyik reggel egy üres borítékot kaptam. Az ablaknál álltam és láttam, hogy még mindig havazik. Azt hiszem, december 10-e volt. Később kiderült, hogy a boríték eredetileg a Time magazin egy példányát tartalmazta. A címlapon én szerepeltem, a számat az amerikai zászló takarta el. A vezércikkben „kivételesen tehetséges showman”-nek neveztek. Még ha az is vagyok, abban a pillanatban igazán nem éreztem magam annak. A Time olvasgatása helyett a börtönbüntetésemet töltöttem, s hogy megtörjem a napok egyhangúságát, a cellaajtó alatti résen az A9379AY jelű rabnak szánt küldeményeket lestem. Így megy ez: némaságra kárhoztatnak, sötétben tartanak, számmá alacsonyítanak, míg végül már csak az ajtó alatti és a falakon túli fényt figyeled.

Az egyik legtanulságosabb becsúsztatott írás Shawn Sullivan nevű rabtársamtól érkezett. A David Blunkett és John Ashcroft által 2003 márciusában aláírt, az Egyesült Királyság és az Amerikai Egyesült Államok közötti kiadatási egyezmény szövege volt. A megállapodás halálbüntetésre vonatkozó 7. cikkelyének értelmében a kiadatási kérelem megtagadható, ha a kérelmező ország jogrendszerében az adott bűncselekmény halálbüntetéssel sújtható. Hogy kémkedés vádjával bíróság elé állíthassanak, az amerikai politikusok már megtették a kiadatásomra irányuló első lépéseket. Peter T. King kongresszusi képviselő írásban fordult Hillary Clintonhoz, és azt kérte tőle, hogy úgy bánjanak velem, mint egy „terrorista szervezet” vezetőjével. Ugyanez a Peter T. King annak idején önjelölt ír Ollie Northként járta New York utcáit, és pénzt gyűjtött az IRA-nak. Döbbenetes volt látni, hogy a „törvények” védelmezői milyen gyakran sértik meg azokat. A kiadatási egyezmény elolvasása után újra ráébredtem, hogy mondhatnak rólam bármit, valójában egy, a személyemnél sokkal fontosabb színdarab jelentéktelen mellékszereplője vagyok. Tudtam: annyit tehetek, hogy nyugodt maradok, elviselem a rám zúduló támadássorozatot és gúnyözönt, majd folytatom a munkám.

Érkeztek levelek, küldtem én is párat, de mindig nagy nehézségek árán, mert a bürokrácia malmai lassan őröltek. A börtön egyrészről olyan, mint egy sziget, amelynek lakóival lehetetlen kapcsolatba lépni, másrészről pedig az elnyomó hatalom letéteményese. A leveleknek köszönhetően mégis úgy érezhettem ezekben a wandsworthi nehéz napokban, hogy törődnek velem. A küldemények egy méltóságteljes és szabad Angliából érkeztek, ahol az emberek ráébredtek, hogy a szabadságuk érdekében cselekedniük kell. Hampshire-ből ez jött: „Kedves Julian! Ön nem ismer engem. Egy vagyok a világ sok millió állampolgára közül, aki tudja, mi folyik valójában, és aki átlát azon a politikai játszmán, amelynek Ön az áldozatává vált.” Tulse Hillből ezt írták: „Mindig emlékeznie kell arra, hogy a WikiLeaks rengeteget tett a világ fejlődéséért. Ui.: Küldök egy rejtvénykönyvet is, hogy legyen min törnie a fejét.” Basingstoke-ból pedig ezt kaptam: „Támogatom az álláspontját, mert úgy érzem, hatalmas erők áldozata és üldözöttje lett.” Egy yorkshire-i címről ez érkezett: „Hallja, ahogy leomlanak a falak? Szép munka, csak így tovább! Észak-Yorkshire-be bármikor jöhet, szívesen látjuk. A világnak ezen a táján is van szélessávú internet.” Essexből: „Úgy vélem, a maga ügye sok embert felrázott, akik mélyebben átgondolják a hatalom, a politika és a korrupció kérdéseit.” Merseyside-ból pedig ez jött: „Tegnap éjjel gondoltunk Önre, reméljük, jól van azon a borzasztó helyen. Ha kiengedik, el tudna utazni ide Északnyugat-Angliába, hogy elmagyarázza az embereknek, mennyire fontos a gondolat-, szólás- és információszabadság?”

A postám között akadt néhány karácsonyi képeslap is, amelyeket csak úgy írtak alá, hogy „egy idős hölgy” vagy „egy barát”. Nagyjából ugyanekkor kézbesítettek egy kevésbé szívmelengető küldeményt is, egy újságkivágást a Washington Timesból. „Gyilkoljuk meg Assange-t?”{3} címmel. Szerzőjének, Jeffrey T. Kuhnernek sikerült tönkretennie az ünnepi hangulatot. „Assange nem könyvkiadó vagy újságíró, hanem egy ellenséges katona, akivel ennek megfelelően kell bánni” – írta cikkében. A félreértések elkerülése végett utolsó mondatban Kuhner egyértelművé teszi, mit ért ez alatt: „Assange ugyanazt érdemli, mint az összes többi veszélyes terrorista – halálbüntetést!”

Kollégám szavai mellbe kellett volna, hogy vágjanak, csakhogy régen megtanultam, hogy az újságírók között sokan csak a hatalmasok bértollnokai. Miért kéne meglepődnöm azon, hogy Jeffrey Kuhner holtan akar látni, ha a magát kormányzónak és tévésztárnak tekintő Sarah Palin már korábban „Amerika-ellenes ügynöknek” nevezett, „akinek vér tapad a kezéhez”? És ha Eric Holder amerikai igazságügyi miniszter „az USA ellenségének” tekint, miért lepne meg, hogy Charles Krauthammer, a Fox News neokonzervatív újságírója azt szeretné, hogy rettegve lépjek ki az utcára? Bush kormányának egykori tanácsadója, Jack Goldsmith talán tényleg az amerikai média dicséretének szánta, amikor kijelentette, hogy „patriotizmusa” miatt a kormányzat könnyen együtt tud dolgozni a sajtóval, de ha engem magasztalt volna így valaki, én biztos lemondok.

Mikor az udvarról a cellámba, vagy a könyvtárból a zárkámba mentem, gyakran láttam, hogy bámulnak rabtársaim. A börtön vezetése attól rettegett, valamelyik elítélt lefényképez a mobiljával. Bár nem lehetne náluk, sokaknak mégis volt, így nagy esély volt arra, hogy egy fotó megjelenik valamelyik újságban. Ezért az igazgató külön őrt rendelt mellém, aki mindenhova elkísért.

– Azt hiszik, mindenki rám vadászik – mondtam neki.

– Ki hiszi ezt?

– A vezetés.

– Nos, mindenkinek megvan az ára – felelte –, és nekik semmijük sincs.

Az egyik beszélő alkalmával találkoztam egy katolikus pappal. Különösebb lelki útmutatásban nem részesített – nem mintha vevő lettem volna rá –, de ugandai volt, ezért úgy éreztem, van bennünk valami közös. Beszélgetés közben jókat nevettünk, aztán visszafelé tartva a cellámba a folyosó egyik könyvespolcán kiszúrtam Szolzsenyicin Rákosztály című regényét. Magammal vittem, és a zárkában teljesen belefeledkeztem az embertelenségről szóló bölcs részekbe és a vigaszba, amelyet ez a remek könyv nyújtott. Egy művelt középosztálybeli asszony férje munkatáborban sínylődik, a nő pedig azon morfondírozik, mit mondjon a fiuknak.

„– … Zúdítsam rá a teljes igazságot? Hiszen abba egy felnőtt is belerokkan! Beletörik a gerince! Vagy titkoljam el, békítsem meg ezzel az élettel? Helyes-e? Mit mondana az apja? És sikerülne-e, hiszen neki is van szeme és lát…

– Zúdítsd rá az igazságot! – Oleg keményen rátenyerelt az asztalt fedő üveglapra.”{4}

Közben odakint tonnaszámra jelentek meg cikkek. Ezt a támogatóimtól tudtam, és egy pillanatra eltöprengtem azon, hogy a Cablegate a történelem eddigi legtöbb bizalmas anyagot tartalmazó kiszivárogtatása. A svéd balhé következményein és okain is eltűnődtem. Vajon azzal szabadítottam magamra a két nő gyűlöletét, hogy nem hívtam vissza őket? Az idő talán előre halad, de a tapasztalat nem mindig. A börtönben sokat gondolkodtam az életemen, a lehetőségeken, a válságokon, majd figyelmemet a mögöttük rejtőző világ ragadta meg. Rosszul ítéltem meg a helyzetet, vagy mindez arányban áll azzal, amit el szerettem volna érni? Túl nagy erővel rúgtam volna sípcsonton a jenkiket? Ennek az ügynek egyszer vége lesz, az érintettek nyilván sokat szenvednek majd, de véget ér, és én levonom ennek a megrázó évnek a tanulságait. Igen. Cellám magányában úgy éreztem, száz évre elegendő harag feszül bennem, de az a feladatom, hogy folytassam az iratok publikálását, és figyeljem, hogyan reagál a világ.

Óvadéki tárgyalásomra december 14-én, a Horseferry Roadon lévő Westminster városi bíróságon került sor. A tárgyalóterem zsúfolásig megtelt, és az utcán is tömeg várt, amikor a rendőrségi furgon begördült az épület elé. Valaki azt mondta, hogy a Victoria környéki utak gyalázatosak, mire elmosolyodtam, és azt gondoltam: „Én aztán tudom, mi az a gyalázat, úgyhogy ne foglalkozzanak az utakkal!” A vád semmilyen összegű óvadék fejében nem volt hajlandó elengedni. Amolyan James Bond-szerű gazfickónak állított be, aki rengeteg kapcsolattal rendelkezik, minden számítógépes trükköt ismer, így nyilván képes kijátszani az állandó megfigyelést. Arra céloztak, hogy biztosan meghackelnénk a nyomkövető rendszert. Nyilván képesek lettünk volna rá, de az ügyész mindezt csak azért adta elő, mert – akárcsak a sajtó döntő része – imádta a ponyvaregénybe illő történeteket. Egy ezüsthajú gazembert, agyament állatkínzót akartak, aki hajlamos a sorozatos nemi erőszakra, továbbá világuralomra tör. Érdekes és egyben riasztó volt látni, hogy igazságérzetüket mennyire eltorzították a rólam szóló fantáziadús szalagcímek. Nem volt értelme vitatkozni. Eldöntötték, milyen vagyok, és ezt nem tudtam, és nem is akartam cáfolni. Azzal azonban tisztában voltam, hogy ügyvédeimnek olyan ügyészekkel és újságírókkal kell megküzdeniük, akik nem veszik észre, hogy nem filmet néznek, hanem egy ember életét teszik tönkre.

A bíró egyszer twitterezésért leszidta a karzaton ülőket, ami nagyon szimbolikus volt. (Végül a Legfelsőbb Bíróságon működő vének tanácsa úgy döntött, hogy a mi esetünkre hivatkozva engedélyezi a tárgyalóteremben a Twitter használatát.) Az óvadék összege körül is nagy hűhót csaptak. Noha egy non-profit szervezetet irányító aktivista vagyok, a forgatókönyvízű szalagcímek hatására a bíróság elképzelhetetlenül magas, 240 000 fontos óvadékot állapított meg. Akkor még mindig azt gondoltam: „Nem leszek a helyzet áldozata. Nem vagyok bűnöző!” Ez az érzés már a furgonos érkezéskor is nagyon erős volt bennem. A fényképezőgépek az üvegnek ütődtek, és ahogy felpillantottam, ujjaimmal békejelet mutattam. Ez a kép bejárta a médiát, pedig csak a pillanat ihlette, csak azt akartam kifejezni: „Nem csináltok belőlem meghunyászkodott bűnöst!” Megpróbáltak megtörni abban a szűk zárkában, de azon a napon azzal a biztos tudattal léptem a bíróság elé, hogy a történet nem úgy alakul, ahogy ők akarják, hanem úgy, ahogy én és támogatóim.

De még mindig veszélyben voltam. Bíróság elé álltam hát, hogy visszaszerezzem a becsületemet és igazságérzetemet. Számomra ez egy kirakatper volt, és tudtam, hogy ha nem találnak fogást a védelmünkön, akkor a személyemet próbálják majd lejáratni. Kezdtem megérteni a játékszabályokat. Azzal a biztos tudattal ültem a vádlottak padján, hogy támadóim nem ismernek. Alighanem saját félelmeiket vetítették ki rám; míg a vád – ahogy számos ország számos politikusa – a fenyegetést, rengeteg ember a lehetőséget látta meg bennem és a szervezetünkben. Felpillantottam a karzaton ülő támogatóimra, és odaintegettem nekik.

December 14-én a bíróság jóváhagyta az óvadékkérelmemet, de a svéd hatóságok még aznap tiltakoztak az ítélet ellen és indítványozták, hogy szállítsanak vissza a wandsworthi börtönbe. Nehéz volt elfogadnom, hogy újra búcsút kell vennem a barátaimtól és támogatóimtól, hogy a nyilatkozatokat az ügyvédeimre kell hagynom, hogy megint be kell ülnöm a rabszállítóba, és keresztül kell vergődnöm a csürhébe verődött médiahiénák között. Megviselt, amikor újra beléptem a zárkámba, és hallottam az ajtót becsapódni a hátam mögött. De ahogy anyámnak is mondtam még a tárgyalás előtt, a körülmények sem a meggyőződésemet, sem a hitemet nem ingatták meg.

Két éjszakát töltöttem a börtönben, majd december 16-án újra a tárgyalóteremben álltam, immár a Legfelsőbb Bíróság előtt. A két tárgyalási nap csak a lebonyolítás részletkérdéseiről szólt. A bíróról semmi különöset nem tudok mondani, talán csak azt, hogy végig úgy viselkedett, mintha a Times tudósítója figyelné minden mozdulatát. Máskülönben érthetetlen, miért határozott meg ilyen magas óvadékot, és rendelt el ilyen szigorú felügyeletet. A szemében nyilván veszedelmes, filmbe illő maffiavezér voltam, aki bármelyik pillanatban köddé válhat egy felturbózott helikopter és lézerfegyverek segítségével. Pedig a körülményeim sokkal hétköznapibbak voltak, mint ahogy képzelte. Se otthonom, se kocsim nem volt, mindössze néhány ruhám, meg egy rakat telefonom. Ezt nem értette meg, és úgy hirdette ki az ítéletet, mintha azzal elejét venné mindenféle bonyodalomnak. Vádat nem emeltek ellenem, és egy olyan országban akartak kihallgatni, amelyben politikailag egyáltalán nem bíztam. Így állt a helyzet.

Végül támogatóim összegyűjtötték az óvadékot, a svédek fellebbezését pedig elutasította a bíróság. Karnyújtásnyira kerültem a szabadulástól, de hogy meddig tart majd ez a szabadság, az más kérdés volt. Az ítélet kimondta, hogy házi őrizetbe kell vonulnom az egyik támogatóm norfolki otthonába, és ott kell megvárnom a februári kiadatási tárgyalást. De abban a pillanatban, ott a Legfelsőbb Bíróságon szinte örömtáncot jártam. A börtönben eltöltött idő megrázó, mégis bátorító és egyben tanulságos élmény volt, végre látszott, mekkora jelentősége van a WikiLeaks tevékenységének. Ez az érzés segített túltenni magam a múlton, és bizakodással töltött el a jövőmmel kapcsolatban. Immár hivatalosan is szemben álltunk a régi renddel – annak önteltségével, embereket elhallgattatni képes hatalmával és persze félelmeivel.

Éppen délután hat óra volt, amikor megjelentem a bíróság lépcsőjén. Tökéletes időpont az élőben tudósító híradók számára. Amikor az ügyvédeimmel kiléptem, rögtön hallottam a tömegek éljenzését, láttam a rengeteg fotóst és újságírót. Bár sötétedett, a fényképezőgépek vakui mindent bevilágítottak. Borzasztó sokan voltak, én pedig nem láttam messzebb két méternél a sötét és sűrű hóesés miatt. Csak álltam, miközben lassan csend lett körülöttem. Azon gondolkodtam, mit mondjak. Sokaknak tartoztam köszönettel, és noha volt mit ünnepelnünk, mégis a világ börtöneiben sínylődő férfiak és nők jutottak eszembe, akik magányosan, a külvilágtól elzárva ülnek zárkáikban, akikkel nem foglalkozik a média, akikért senki nem tesz le óvadékot, és akiknek reményük sincs a szabadulásra.

Önök is úgy tapasztalták, hogy a hó mindent meglágyít, kissé lelassítja a világot, és eltompítja a hangokat? Én mindenesetre ezt éreztem a lépcsőn állva, és akkor minden világossá vált. Villogó vakuk százai világították meg a hóesést. Pár másodpercig bámultam a fénybe, és akkor ott, a bíróság lépcsőin megértettem, milyen hosszú utat tettem meg azért, hogy mindezt láthassam.

{1}1. Bradley Manning: amerikai közlegény, az iraki háború hírszerzési elemzője. Titkos dokumentációk százezreit szivárogtatta ki a WikiLeaksnek.

{2}2. „Is Rape Rampant in Gender-Equal Sweden?” The Local (2009. május 11.)

{3}3. „Assassinate Assange?”, Washington Times (2010. december 2.)

{4}4. Szabó Mária fordítása