MIKE OLDFIELD

AMAROK

Önéletrajz

MIKE OLDFIELD

AMAROK

Önéletrajz

Budapest, 2013

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Mike Oldfield: Changeling - The Autobiography of Mike Oldfield

First published in Great Britain in 2007 by Virgin Books Ltd,

an imprint of Ebury Publishing. A Random House Group Company

Random House, 20 Wauxhall Bridge Road,

London SW1V 2 SA

www.randomhouse.co.uk

Fordította:

Molnár Katalin

A fordítást az eredetivel egybevetette:

Marczali Ferenc

Szerkesztette és az utószót írta:

Szalay-Berzeviczy András

ISBN 978-963-08-7681-0

Copyright © Mike Oldfield, 2007

© TranzPress könyvek, TranzPress Kft. 2013

Hungarian translation © Molnár Katalin, 2013

Fényképek © PuzzlePix

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet vagy annak részleteit a Virgin Books és a TranzPress Kft. előzetes engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármilyen módon másolni, sokszorosítani vagy terjeszteni.

Kiadja a TranzPress Kft., Budapest 2013

Felelős kiadó: Szalay-Berzeviczy András

www.konyvgalaxis.hu

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

MIKE OLDFIELD

AMAROK

Önéletrajz

Előszó – Az Exegesis

1978 NYARA

A SZEMINÁRIUMOT EGY TEKINTÉLYES, modern szállodában tartják a Cromwell Roadon, Londonban. A csütörtök este a bejelentkezésről, feliratkozásról és a pénzbefizetésről szól. Mire este megérkezünk, már vagy ötvenen gyülekeznek. Főleg asszisztensek, sürögnek-forognak körülöttünk, segítőkészen, barátságosan. Szerencsére senki sem ismer fel, hiszen képek még nem nagyon jelentek meg rólam. Csak a keresztnevemet tudják, illetve azt sem, mert úgy mutatkozom be, hogy Mick.

Közben érkezik a többi „tanítvány” is, és csak toporgunk össze-vissza, senki sem tudja, hogy mibe is keveredett. Az asszisztensek elmagyarázzák, hogy mi fog történni, és ismertetik a szabályokat. Alkoholt fogyasztani és dohányozni tilos és még vécére sem engednek ki. Meg kell várnunk a szünetet. Elmondják, hogy másnap reggel pontosan fél kilenckor legyünk a hotelben. Richard Bransonnal megbeszéljük, hogy éjjelre a lakóhajóján húzzuk meg magunkat Rosie-val.

Másnap reggel hidegnek, érzéketlennek és szinte robotszerűnek tűnnek az asszisztensek. Nem reagálnak, nem válaszolnak, nem helyeselnek és nem is ellenkeznek. Semlegesek. Arra gondolok, ez biztosan a stratégia része. A mindennapi életben megszoktuk, hogy azért érintkezünk embertársainkkal, hogy elnyerjük a tetszésüket vagy a rokonszenvüket. Ha pedig nem tetszenek nekünk, megteszünk mindent, hogy ők se érezzék jól magukat.

Körülbelül nyolcvanan vagyunk, besorjázunk egy terembe, és feszengve helyet foglalunk. Hirtelen gyors léptekkel berohan a vezető, Robert D’Aubigny. Elegáns öltözék, kifogástalan frizura, tökéletes megjelenés. Rendkívül karizmatikus fazon, egyesekben egyszerűen megvan ez az adottság. A pulpitusra, a tábla elé áll, és beszélni kezd.

Azzal kezdi az előadását, hogy elmesél néhány nagyon alapvető dolgot a szellemről, az emberi kapcsolatokról, és működésükről. Arra biztat, hogy jegyzeteljünk, és rajzolni kezd a táblára. Rajzol például egy üvegpalackot, amiben van egy légy. A rovar egyre csak az üveg falának veri magát, és eszébe nem jut, hogy felfelé repüljön. Az egészet szórakoztató módon, időnként kifejezetten viccesen adja elő. Mindannyian felnevetünk.

Egy mikrofont adunk kézről kézre, és sorban mindenki elmondja, mit vár a szemináriumtól. Ahányan vagyunk, annyiféle bizonytalanság és félelem tartja hatalmában a társaságot. Mikor rám kerül a sor, elmondom, hogy a pánikrohamaim miatt vagyok itt. Szeretném jól érezni magamat a bőrömben, és úgy általában az életben. Szeretnék nem folyton arra gondolni, hogy nem tartozom ide, hogy rossz bolygón lyukadtam ki, hogy teljesen idegen vagyok.

Az egyik fogalom, amit Robert bevezet, a „tilosban parkolás”. Ez olyan, mint amikor egy zárt övezetben vesztegelsz, vagy nincs érvényes parkolójegyed. Az ember ilyenkor szabálytalanul éli az életét, nem néz szembe az igazsággal, hazudik önmagának. Robert útmutatásának megfelelően mindegyikünk kiáll a csoport elé és beszélni kezd. Hamarosan kiderül, hogy az egész teremben nincs egyetlen olyan férfi vagy nő, akinek ne lenne az életében valami, amivel a tilosban parkol. Robertnek időnként ki kell kényszerítenie a résztvevőkből az őszinteséget. Már a testbeszéde alapján tudja, mikor játssza meg magát az illető, és mikor próbál meg terelni. Máskor egy ideges nevetés, gesztus elég ahhoz, hogy leleplezzen valakit. Robert szó szerint kipasszírozza belőlük az őszinte szavakat. Azt szajkózza, hogy nem érdekli, ki milyen álarcot ölt magára. Légy kemény, és találd meg, mi az, ami akadályozza a fejlődésedet.

Egymás után, szép sorban mindannyian felfedjük, hol parkolunk a tilosban. Ez nem valami nyafogós, hippi dolog önbizalom-hiányos szerencsétlenek számára. A jelenlévők mind normális hivatással rendelkező emberek, akik fizettek azért, hogy itt legyenek. Rosie, a nővérem fiúja, amolyan Pokol Angyalai típusú fazon, mellkasán hatalmas, tetovált rózsával. Közvetlenül mellettem ül, és mosolyog. Tudom, hogy tud agresszív, sőt veszélyes is lenni, de kellően flegma is. Szerinte vicces, hogy a csoportban mindenki mennyire más, mennyire máshogyan éli meg a szerepét. Önbizalmat ad, hogy Rosie velem van. Nem tudom, miért, de megnyugtat a jelenléte.

Elmélkedünk az emberi természet esetlenségén és gyarlóságán. Képesek vagyunk az önpusztítást választani, és egy csődtömeget csinálunk önmagunkból. Úgy teszünk, mintha valaki más tehetne arról, hogy rosszul megy a sorunk. Eljátsszuk az áldozatot, amikor rosszra fordulnak a dolgok. Robert elmagyarázza, hogyan kapcsolódik ez szinte minden esetben valamilyen gyerekkori élményhez. Gyakran egyszerűen csak büntetjük önmagunkat, de úgy, hogy közben észre sem vesszük. Néha valakinek rá kell erre mutatnia, nekünk pedig csak figyelnünk kell rá.

Egy idő után valaki türelmetlenkedni kezd.  

– Ez mind nagyon szép – veti közbe –, de most már tarthatnánk egy kis szünetet. Ki kell mennem a klotyóra.

Bármilyen furcsa, ez is egy módja annak, hogy ne nézzünk szembe a dolgokkal. Az ember eltereli a figyelmét, kimegy a klozetra, elszív egy cigit, bekap valamit vagy elmegy sétálni. Robert hallani sem akar erről.   

– Ha nem veszitek komolyan a dolgot, most elmehettek, és visszaadjuk a pénzeteket – mondja lakonikus egyszerűséggel.

Többen el is mennek, de jó néhányan maradunk. Már elfogadtuk, hogy engedelmeskedünk, és tartjuk is magunkat ehhez. Szinte olyan az egész, mint valami katonai kiképzőtábor.

Egyszer csak elhangzik, hogy az első lépés az, hogy tisztába jöjjünk a szüleinkkel és saját gyerekkorunkkal. Robert elmondja, hogy rengetegen vannak, akik azzal teszik tönkre az életüket, hogy eltemetik magukban régi sérelmeiket, és aztán tovább neheztelnek miattuk. Szünetet tartunk. Páran kimennek a folyosóra, és felhívják a szüleiket, hogy elmondják nekik, megbocsátják mindazt, amit velük tettek.

Robert mutat nekünk egy technikát, amivel minden helyzetet uralni tudunk, és el tudjuk kerülni, hogy csípőből reagáljunk a dolgokra. Azt mondja, az egyik jó módszer az, ha – bárhogyan is érezzük magunkat – választunk és döntést hozunk. Ha bizonytalanul érzed magad, gondolhatod azt, hogy „nagyon bizonytalan vagyok, és ezt nem engedhetem meg magamnak.” Nem könnyű, de már önmagában az, hogy az ember tudatosan választja a számára kellemetlen érzést, megcsapolja a dolog negatív energiáját, kiveszi belőle az erőt. Robert szerint olyan ez, mintha tűt szúrnánk egy fekete lufiba.

Pénteken elég korán végzünk. Egy kicsit kényelmetlenül érzem magam. Olyan úton megyek végig, amit egész életemben elkerültem, és nem vagyok benne biztos, hogy tényleg tudni akarom, mi vár a végén. Aznap éjjel rosszul alszom a hajón. Valami furcsa rémület kerülget, amivel nem tudok mit kezdeni.

Másnap amikor visszamegyek, úgy érzem, valahogy mégis túl leszek rajta. Valamit tényleg muszáj lesz csinálnom. Igaz, gőzöm sincs arról, hogy mit. A nap folyamán mindenki egyenként kiáll a csoport elé, és még részletesebben elmeséli, miért jött el. Amikor rám kerül a sor, elmondom az anyám történetét, a pánikrohamaimat, azt, hogy totál paranoiás vagyok, és kívülállónak érzem magamat, hogy aggódom a piálásom miatt, és hogy istenigazából alkoholista vagyok. Inkognitóban vagyok, ezért nem beszélhetek a sikereimről, meg arról, ami ezzel jár. Lehet, hogy ezért döntenek úgy a szervezők, hogy én leszek az, akit valamiféle további kezelésre kiválasztanak.

Kora este tartunk egy szünetet. Miután visszaérünk a terembe, új feladat következik: meg kell mutatnunk, hogy képesek vagyunk konfrontálódni. Az asszisztensek odajönnek hozzánk, nekünk pedig elébük kell állnunk anélkül, hogy nevetnénk, vagy olyasmit mondanánk, hogy „Szia, hogy vagy?“, vagy bármi olyat tennénk, amivel az emberek meg szokták próbálni elnyerni egymás tetszését. Nem szabad megpróbálnunk jó benyomást tenni az asszisztensre, sem föléjük kerekedni. Egyszerűen csak a szemükbe kell néznünk, és emberi lényként kell viselkednünk velük mindazon rafinált fecsegés nélkül, amely hozzátartozik az emberi kapcsolatokhoz.

Körbesétálnak a teremben, végigmérik a helyükön ülő részvevőket. Amikor rám kerül a sor, és fel kell állnom, halálosan megrémülök. Ahogy ott állok a másik ember előtt, rájövök, hogy saját emberségem kopár természetével nézek szembe. Egyszerre leesik, hogy mindaz a rengeteg erőfeszítés, amelyet azért teszünk, hogy kedveljenek, szeressenek, tiszteljenek vagy féljenek tőlünk, mind szükségtelen. Rájövök, hogy dönthetek úgy is, hogy egyszerűen csak létezem, hagyok másokat is létezni, és nem próbálom a saját elképzelésem szerint alakítani őket. Választhatom azt az utat is, hogy egyszerűen csak létezem, és nem csinálok semmit.

Ezután egy kicsit feldobottnak érzem magam, de ekkor véget ér az este, és valami rettenetes rémület marad bennem. Megvisel a konfrontáció, és fogalmam sincs, mire számíthatok másnap. Aznap éjjel egyáltalán nem alszom.

Vasárnap reggel bekocogunk a terembe, és elkezdjük újra. Ezúttal szerepeket játszunk. Egészen durva dolgokat kell csinálnunk. Például ki kell állnia az egyik, meglehetősen mácsó „tanítványnak” a terem közepére, és el kell játszania, hogy nő, mondjuk úgy, hogy elénekli az Itsy Bitsy Teenie Weenie Yellow Polka Dot Bikini című dalt. Azután egy nő kap valamilyen mácsó szerepet, például bombázópilótát kell alakítania. Gondolom, ez a gyakorlat azt tanítja meg, hogy nincs alapvető különbség férfiak és nők között. Ezek a szerepek a neveltetésünkben gyökereznek, az iskolában tanuljuk meg őket.

Délután elkezdjük az utolsó etapot. Tudom, hogy lassan rámkerül a sor. Kiválasztanak egy fiatalembert, és mindnyájan végignézzük, ahogy átesik egy kívülről nehezen értelmezhető, de szemlátomást gyötrelmes és rémisztő tapasztalaton. A végén arra leszek figyelmes, hogy szinte ragyog, a szeme pedig  könnybe lábad. Végül itt az idő, nekem is be kell sétálnom az oroszlán barlangjába.

A terem közepére ballagok, és közben úgy érzem magam, mint egy halálraítélt. Robert elé állok, és az irányítására bízom magam. Kiver a hideg verejték, és reszketek.  

– Lélegezz – mondja, és a padlóra mutat, hogy feküdjek oda.

Lefekszem, és érzem, ahogy a pánik kezd feldagadni a mellkasomban. 

– Most pedig lélegezz még mélyebbeket – mondja, és úgy is teszek pár percig. – Rajta, lélegezz mélyebben, és minden lélegzetvétellel adj ki valamilyen hangot. Bármilyet, ami eszedbe jut.

A légzésem elmélyül. Egy gödörbe bukom alá, ahol valamilyen ismeretlen démon lakik, valami izé, aki sok-sok éve gyötör már. Aztán jön a hang, először csak valami morgás, de lassan sikollyá erősödik. Nem telik bele két-három perc, és úgy sikoltok, ahogy a torkomon kifér.

A következő amire emlékszem, az az, hogy fekszem a terem közepén, üvöltök, és olyan mélyeket lélegzem, hogy két lélegzetvétel között majd elájulok. Nem bírom tovább. A bőröm sajog és nyirkos, mintha most érintkezett volna először a kinti levegővel. Ott találom magamat ebben a hatalmas térben, a tudatomon kívül. Ott ragadok, szó szerint a pánik belsejében. Megtapasztalom, megélem.

Hirtelen érzem, hogy felemelkedik a lábam. Valami tart, de nem tudom, mi. A lábamnál fogva himbálódzom. Puha párnák lapulnak a testemhez. Nagyon erősen nyomnak, elnyomják a félelmet és a pánikot.

Rájövök, hogy kisbaba vagyok, egy éppen megszülető csecsemő. Visszamentem az időben, és újraélem a saját megszületésem emlékét. Amikor az ember az újraszületésről olvas, valami nagyon gyengéd, New Age-es dolgot képzel el. Pedig szó sincs ilyesmiről. Teljesen valóságos az egész – olyan, mint egy igazi születés. Vagy, ha pontosabbak akarunk lenni, olyan, mint a világvége.

Lassan lefektetnek, és a megfelelő testhelyzetbe igazítanak. A lélegzetem lelassul, a tudatom kezd visszatérni. Leírhatatlan érzés. Szembenéztem a rémületemmel, a pánikommal, és láttam, hogy ez nem az ördög, hanem csupán egy pirinyó, újszülött csecsemő a bensőmben. Ahogy ott fekszem, kezdem érezni azt a ragyogást, amit az előttem sorra kerülő fiatalemberen láttam. Alig tudom elhinni. Szembenéztem a legnagyobb félelmemmel. Azzal, amiről azt gondoltam, hogy az ördög maga, és rájöttem, hogy csupán egy ártalmatlan, kicsi gyermek.

A mindent elöntő megkönnyebbüléstől és eufóriától felszabadító nevetésbe kezdek. Megcsináltam.

1. A kezdetek

1953

AHHOZ KÉPEST, hogy mi minden történt az életemben, az egész meglehetősen hétköznapi módon indult. Readingben születtem, a Battle Kórházban, 1953. május 15-én. Megítélésem szerint nem volt különösebben nehéz vagy traumatikus szülés. Anyámnak legalábbis nem. A szüleim akkoriban a harmincas éveikben jártak – apám harminchárom éves volt, anyám pedig négy évvel idősebb, harminchét. Mindkettőt kikérdeztem a szülésről, és azt mondták, hogy minden a megszokott módon zajlott.

Először egy ikerházban laktunk a Monks Way-en, meglehetősen közel Reading központjához. Van néhány nagyon korai, talán csecsemőkori emlékem a helyről, ami meglehetősen szokatlan, hiszen ritkák az emlékek ebből a korból. Emlékszem például arra, ahogy a napfény pászmája beesik az ablakon a szobába, de vannak nagyon korai, szép emlékeim anyámról is, ahogy például szoptat. Arra is emlékszem, hogy a nővérem kinyitotta a szobaajtót, és azt mondta, „jaj, bocsánat”, majd sebesen kirohant, és becsapta maga után az ajtót. Fogalmam sincs, mennyi idős voltam ekkor, csak az érzés van bennem, hogy nagyon kicsi lehettem. Emlékszem, hogy csikiztek a régi textilpelenkák. Könnyedén fel tudom idézni, milyen érzés volt a szennyes pelenka, és mennyivel jobban éreztem magam, amikor tisztába tettek. Emlékszem, hogy előkét viseltem, és arra is, hogy nagyon utáltam. Jobban szerettem, amikor összekenhettem magam az étellel. Arra is emlékszem, hogy imádtam gombokat nyomogatni. Valószínűleg minden kisbaba imádja a gombokat; megnyomsz valamit, és jön a varázslat.

Amikor még mindig nagyon aprócska voltam, úgy három-négy éves, elköltöztünk egy kis családi házba a Western Elms sugárúton, egészen közel a Monks Way-hez. Ez menő környéknek számított Readingben. Apám körzeti orvos volt, a szüleim alighanem tehetősnek és jómódúnak számítottak. Anyámnak volt egy ír alkalmazottja, azt hiszem, Kathleennek hívták. Van egy bátyám és egy nővérem, de mivel ők korban közelebb állnak egymáshoz (Sally hat, Terry pedig négy évvel idősebb nálam), gyerekkorunkban egymáshoz húztak, és némi távolságot tartottak tőlem. Nagyon szerettek egymással játszani, és azt hiszem, nem akartak túl sokat foglalkozni a kisöccsükkel. Nem voltak utálatosak velem, de amennyire emlékszem, kerültek. Időnként Sallyt megkérték, hogy vigyázzon rám egy-egy délután. Ilyenkor általában elvitt moziba. Emlékszem, ahogy végigráncigál az utcán, és leültet a vászon elé. Ami Terryt illeti, ő néha-néha nagy kegyesen megengedte, hogy krikettezzek vele.

Anyám életvidám, vibráló, rendkívül különös személyiség volt. Ír katolikus létére olyan modoros akcentussal vette fel a telefont, mint a királynő. „Itt Doktor Oldfield rezidenciája” – mondta mindig, de én tudtam, hogy ez nem a természetes beszédmódja. Előfordult, hogy órákon át verseket szavalt, rendszerint kelta költeményeket. Amikor jókedve volt, még igazi ír néptáncot is tudott járni. Teljesen természetesen jött neki. Tőrőlmetszett ír asszony volt, igazi kelta.

Ahogy nagyobb lettem, anyám kezdett eltávolodni tőlem. Mielőtt ötéves koromban elkezdtem volna az iskolát, sok-sok időt töltöttem azzal, hogy egyedül játszottam, és vártam, hogy apám hazaérjen. Gondolom, anyám más dolgokkal volt elfoglalva, ezért hagyott magamra. Az egész családból apámmal jöttem ki a legjobban. Emlékszem, amikor apám dolgozott, anyám néha bezárt egy járókába, ami olyan volt, mint egy kalicka. Lehet, hogy sokat sírtam, vagy más módon bosszantottam anyámat, mert sokszor mondott olyanokat, hogy „na, várd csak ki, amíg apád hazajön, majd jól elfenekel!” Szerintem csak annyi volt a bűnöm, hogy nyafogtam vagy sírtam, és apám ezért sohasem fenekelt el. Rajongtam apuért. Tényleg nagyon jól kijöttünk egymással, és mindennap alig vártam, hogy hazaérjen.

Akkoriban még úgy volt, hogy a páciensek bármikor felhívhatták az orvost. Megvolt nekik apám otthoni telefonszáma, és alig emlékszem olyan éjszakára, amikor ne hívták volna fel legalább kétszer, de néha akár háromszor-négyszer is. Ilyenkor fel kellett kelnie, és el kellett mennie hozzájuk. Hallottam, ahogy a kocsival hazajön, felbaktat a lépcsőn és lefekszik, aztán pedig újra megszólal a telefon.

A mai napig különös rettegés fog el, ha meghallom a telefon csörgését...

Rengeteg boldog emlékem van gyermekkoromból. Wight szigetére jártunk nyaralni, amit sok szempontból imádtam. Akkoriban elég sokáig tartott odajutni, mivel nem voltak még autópályák. Anyu és apu elől ültek a Morrisunkban, mi hárman gyerekek pedig hátul. Hogy gyorsabban teljen az idő, anya hosszú balladákat szavalt, amit nagyon szerettem, azon kívül pedig ki tudta mondani a leghosszabb walesi falunevet: Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyr-ndrobwllllantysiliogogogoch. Ez mindnyájunknak rettenetesen tetszett, és folyton rajta csüngtünk, hogy mondja ki újra meg újra.

Southhamptonból komppal mentünk át Wight szigetére, ahol egy kis házban szálltunk meg. Az volt a legizgalmasabb az egészben, hogy itt két tévécsatorna is bejött – otthon csak BBC volt, de a nyaralóban nézhettük az ITV-t is. Emlékszem az első reklámra is, amit láttam. Emlékeim szerint, a Colgate fogkrémé volt, és valami szökőkút csörgedezett benne. Emlékszem arra is, hogy fosszíliákat keresgéltünk a tengerparton, az egyik nyáron pedig apámmal elkezdtem úszni tanulni. Sajnos hamar maga alá temetett egy hullám, és utána még évekig féltem a víztől.

Akárhová utaztunk, hosszú ideig tartott az út. Van egy nyolcmilliméteres kamerával készült régi filmünk egy családi kirándulásról Beaconsfieldbe, a mintafaluba. Readingből ez párórás autóút volt. Évente egyszer-kétszer meglátogattuk a nagyszüleimet Margate-ben. Ez is hosszadalmas út lehetett, olyan hat-hét óra. Margate kedves tengerparti város volt. Nem tudom, vajon mindenki ezt gondolta-e róla, de én gyerekként mindenesetre szépnek láttam. Vidámparkok voltak benne meg körhinták a mólón, a tenger pedig lenyűgöző volt. Mindig is imádtam a tengeri levegőt, és bár nem voltam valami nagy úszó, szerettem a tenger mellett lenni.

A nagyapám egy duty-free boltot vezetett az egyik kompon; egy nagyon öreg, lapátos gőzhajón, amelynek két oldalán volt egy-egy kereke. Úgy hívták, hogy „A Csatorna Királynője”, vagy valami hasonló. Emlékszem egy csodás kirándulásra a nagyapámmal Ramsgate-ből Calais-ba. Elbűvölő ember volt; ami azt illeti, apám szülei mindketten szelíd, kedves emberek voltak, a látogatásaink mindig békések, boldogok voltak. Nagyanyám sokszor játszott a pianínóján. Egyszer mesélték nekem, hogy sok évvel azelőtt kocsmában is zongorázott. Szerettem a zongora mellett üldögélni. Szerettem az előttem sorakozó rengeteg billentyűt, szerettem az érintésüket, és imádtam a hangját.

Hogy mikor jöttem rá, hogy kilógok a sorból? Már egészen kis korom óta figyeltem a körülöttem lévő világot, de tudtam, hogy több van az életben annál, mint amit fel tudok fogni. Senkinek nem tudtam volna elmagyarázni akkoriban, hogy mi ez, de már kicsi koromban is megvolt bennem az, amit „hangulat-antennának” lehetne nevezni. Jeleket vettem, mint a rádió. Az egész nagyon különös volt. A mai napig megvan ez a képességem, hogy egy helységbe, közösségbe belépve, egyből megérzem annak hangulatát.

Olyan volt, és most is olyan, mintha egy másik világba pillantanék bele. Mindig is volt egy olyan érzésem, hogy valahol, talán egy hegytetőn vagy a felhők között, létezik valami „nagy dolog”. Emlékszem egyszer, gyönyörű, napsütéses nap volt, és egy tengerparti kis strandon üldögéltem, Wight szigetén. Figyeltem, ahogy a messzi távolban keresztülúszik egy nagy hajó a Solent-csatornán, ami alighanem Portsmouth-ból jött. Később megtudtam, hogy ez volt az utolsó útja a HMS Vanguardnak, a brit flotta utolsó hadihajójának. Ma már tudom, hogy egy borzalmas hadigépezetet vontattak a roncstelepre, de ott, a parton ülve mégis méltóságteljesnek és büszkének látszott, és a maga módján nagyon szép is volt. Az a hajó mindig arra emlékeztetett, hogy valahol a messzeségben van valami más, valami elérhetetlen.

Sokszor érzékeltem szellemek jelenlétét magam körül, de nem fizikai, hanem spirituális értelemben. Úgy éreztem, ha egyszer sikerülne felemelnem ezt a láthatatlan fátylat, tényleg megpillanthatnám őket. Ezek a szellemek néha jók voltak velem, másszor kevésbé. Még most is gyakran érzem úgy, hogy körülvesz valamilyen entitás, nevezzük múzsának, ihletnek vagy az őrangyalomnak, ami megvéd, inspirációt ad és segít nekem. Azt is hiszem, hogy a rosszakból is vannak jó páran körülöttem. Ők rendkívül barátságtalanok, és nem is tudom, minek nevezzem őket. Ők az én kis démonjaim, gonosz kis manóim, akik mindig azon igyekeznek, hogy elrontsák a dolgokat.

Azt nem tudtam, hogy vajon csak nekem vannak ilyen megérzéseim, vagy mindenki másnak is. Azt viszont tudtam, hogy rá akarok jönni, mik ezek. Mindig próbáltam közelebb kerülni ehhez a misztikus helyhez, bárhol legyen is. Az „antennáimmal” annyi mindent megéreztem az ismeretlenből, hogy szinte biztos voltam benne, ha egyszer sikerülne megtalálnom és kinyitnom az ajtót, el is tudnám érni őket. Ezt nagyon nehéz lenne megmagyaráznom, de azt hiszem, később ezek a megérzések inspiráltak. Egyrészt arra akartam használni a zenét, hogy kifejezzem az érzéseimet, másrészt viszont ki akartam vele nyújtani a kezem  az ismeretlen felé, közelebb akartam kerülni hozzá. Ha a költészethez lett volna tehetségem, alighanem megpróbálok verset írni erről a misztikumról.

Amikor kicsit idősebb lettem, elkezdtem elkísérni apámat beteglátogató körútjaira. Érdekes helyekre vitt, egyszer például elmentünk a Battle Farmra, oda, ahol mostanában a Reading Fesztivált tartják. Akkoriban még csak egy kis tanyaház volt az egész. Néha be is mentem vele a beteghez, máskor csak az öreg Morrisában ücsörögtem. Észrevettem, mennyire örülnek neki az emberek. 

– Ó, doktor úr – mondogatták. – Köszönjük szépen, annyira örülünk, hogy eljött.

Apám és én nem sokat beszélgettünk. Ma sem vagyok egy nagy társalgó, de akkoriban egyszerűen túl sok érdekes dolog történt körülöttem. Imádtam figyelni apámat, valósággal magamba szívtam azt, ahogy a páciensekkel bánik, vagy ahogy a határidőnaplóját vezeti. Még mindig emlékszem rá, hogyan szedte listába a neveket és címeket, és aztán, miután meglátogattuk őket, hogyan pipálta ki őket. Emlékszem, hogy meglátogattam a rendelőjében is, és megvizsgáltam az összes sterilizációs berendezését. Kisebb műtéteket is végzett, szemölcseltávolítást például, de emlékeim szerint még ondóvezetéket is kötött el praxisa során.

Néha különös érzés fogott el ezeken a beteglátogató körutakon. Ez olyankor történt, amikor nem engedte meg, hogy bemenjek vele. Tudtam, hogy valami rendhagyó történik. Olyan volt ez, mint az az érzékek feletti érzékenység, ami az éjszaka közepén tör rá az emberre, amikor úgy gondolja, hallott valamit a ház túlsó végében, és minden neszre felfigyel. Ilyenkor úgy tűnt, lelassul az idő. Körülöttem minden érzékelte a változást, a fák, a fű, a levegő, a napfény és a szél is. Ültem a kocsiban, hallgattam a madarakat, amik hirtelen elkezdtek nagyon hangosan énekelni, sokkal hangosabban, mint szoktak. Amikor apám kijött, nála volt a halotti bizonyítványos jegyzőkönyve; egy nagy, hosszú füzet, aminek lapjait ide-oda csapkodta a szél. Csak ekkor mondta meg, hogy valaki meghalt, de addigra én már éreztem a tragédia bekövetkeztét.

Gyerékként nem értettem, mi a halál, de volt egy határozott érzésem az elmúlásról. Azt hiszem, az idősebb emberek ismerik ezt. De bárki, aki volt már temetésen, tudja, hogy eluralkodik az emberen az érzés, hogy valami örökre véget ér. Bár „megérteni” csak jóval később értettem meg a halált, már egészen fiatal korom óta foglalkoztatott. Volt akkoriban egy Kormos nevű macskám, akinek a halála nagyon megrázott. Kialakult bennem egy olyan érzés, hogy ha valakit tényleg szeretek, azt hamarosan elfogom veszteni.

Persze, ezt az egészet egyáltalán nem kapcsoltam össze Istennel vagy a vallással. Anyám vasárnapi iskolába járatott hittanra. Ott ültem a hideg kis kápolnában a többi gyerekkel, és valami felfoghatatlanról tanultunk, valamiről, aminek az égvilágon semmi köze nem volt semmihez, amit ismertem vagy értettem. Emlékszem, hogy Scantleberry atya egyszer megkérdezte egy kislánytól: 

– Mi a bűn?

A kislány így válaszolt: 

– Ha rosszalkodik az ember, Isten egy nagy kiütést ragaszt a pocijára.

Azt hiszem, az atya előzőleg azt magyarázta, hogy a bűn foltot ejt az ember lelkén, és a kislány ezt úgy interpretálta, hogy kiütés lesz a hasán. A pap és a segédei aztán beszéltek még a halálról, meg arról, hogy jól kell viselkedni az életben, mert ha az ember túl sokat vétkezik, pokolra juthat, vagy legjobb esetben is a purgatóriumba. Amikor a korábban említett spirituális megérzéseimről kezdtem kérdezősködni, Istennel, a Szentháromsággal vagy Jézussal magyarázták a jelenséget, és komplikált teológiai eszmefuttatásokkal öntötték nyakon az egészet. Próbáltam felfogni, amiről beszélnek, és a keresztény erkölcsöt is megtanultam; a mai napig aszerint próbálok élni.

Anyám azt akarta, hogy éljek társas életet, ami alighanem logikus elvárás volt, de számomra igazi kínszenvedést jelentett. Egyszerűen nem jöttem ki a korombeli gyerekekkel. Eleve nem érdekeltek, de ha mégis megpróbáltam szót érteni velük, a gonosz manóim mindig elszúrták a dolgot. Egy darabig volt egy nálam fiatalabb kis barátom, de nem nagyon kedveltem. Emlékszem, apám golfütőivel kísérleteztünk a kertben. Apa korábban megpróbálta megtanítani, hogyan kell hátralendíteni az ütőt, és közben elfordítani a fejet. Így is tettem, de miközben hátralendítettem az ütőt, és felnéztem a végére, nem vettem észre, hogy a kissrác odatette a fejét, ahol a golflabda volt. Teljesen ártatlanul odavágtam, és pont szemen találtam. Az édesanyja persze totálisan kiborult rám. 

– Hogy tehetted ezt az én szegény kicsi fiammal? – sikította, miközben a lelkemet is kirázta.

Mondtam neki, hogy baleset volt. Szerintem nem csináltam semmi rosszat. Mondanom sem kell, akkor láttam utoljára a srácot.

Emlékszem, anyám hogyan küldözgetett zsúrokra, és hogyan szervezett nekem születésnapi partit. Rövidnadrágba öltöztetett, meg egy olyan ingbe, amitől vakaróznom kellett, aztán egy csomó gyerek nyomult be az ajtón, idegen kisfiúk és idegen kislányok. Nekem legalábbis idegenek voltak. Fogalmam nem volt, kik lehetnek. Ajándékot kaptam tőlük – ezt a részt eléggé szerettem –, de aztán játszanom kellett velük, ami rendszerint úgy végződött, hogy ők eljátszottak magukban, én meg néztem őket, malmoztam, és egyik lábamról a másikra álltam. Azután jött az uzsonna, sütivel, tortával meg mindennel, majd testületileg felsorakoztak előttünk megköszönték a meghívást, és hazamentek.

Ezután rendszerint belevetettem magamat az ajándékaimba, és arra gondoltam, legalább nekem is származik valami hasznom az egészből.

Amúgy meg nagyon jól elvoltam egyedül. Egészen fiatal korom óta „fiús” kissrác voltam, és macsó, vakmerő dolgokat műveltem. Még csak öt-hatéves lehettem, amikor lepedőkből házi készítésű ejtőernyőt fabrikáltam. Le akartam vele ugrani a háztetőről, de az utca túloldalán lakó öreg néni borzasztóan megrémült, és rögtön átsietett apámhoz szólni, hogy a fia éppen öngyilkosságot készül elkövetni. Nekem meglehetősen magától értetődőnek tűnt, hogy ha felcsatolom a lepedőt, és leugrom a tetőről, nem lesz semmi bajom. Akkoriban nem ismertem a félelmet, legyőzhetetlennek éreztem magamat, mint minden gyerek. Ez nem jelenti azt, hogy különösebben bátor lettem volna, csak nem voltam tudatában annak, hogy kárt tehetek magamban. Valószínűleg a szerencsének köszönhettem csak, hogy nem lett komolyabb bajom. Szédítő belegondolnom, hogy ez később mennyire megváltozott, de azokban a régi időkben totál rettenthetetlen voltam.

A nyaralások alkalmával sokszor végignéztem, ahogy a mentőcsónakok lesiklanak a rámpán, és ez olyan mély benyomást tett rám, hogy az otthoni kertünkben építettem egy mentőcsónak-állomást keménypapír dobozokból, aztán botból meg madzagból csigacsörlőt készítettem, amivel hozzákötöttem egy kishajót az állomáshoz. A kertet kineveztem óceánná, és számomra teljesen valóságos volt az egész. Olyan volt, mint egy igazi óceán, csak kicsiben. Azért szokványos dolgokat is csináltam, például készletből repülőgépmodelleket szereltem – a Spitfire-eket meg a Hurricane-eket szerettem –, és feltett szándékom volt, hogy a Királyi Légierő pilótája leszek, ha nagy leszek. Nagyon jól elvoltam magamban, jól eltöltöttem az időt egyedül is. Visszatekintve, nagy adomány volt, hogy nem azért csináltam ezeket a dolgokat, hogy mások tetszését kivívjam. Azt hiszem, ezt az apámtól tanultam. Időnként kivett egy napot, és olyankor kettesben elpiszmogtunk mindenfélén. Neki a repülőmodellezés volt a hobbija, passzióból igazi repülőket épített. Volt egy kisfilmje is, amit le szokott nekünk vetíteni. Ő szerepelt benne, ahogyan modellrepülőit repteti az egyiptomi támaszpontja kifutópályáján, ahol nem sokkal a háború után a katonai szolgálatát töltötte.

A szüleim hálószobája mögött volt egy kis padlástér, az volt a műhelyünk. Állt ott egy tesztpad, azon indítottuk el a repülőmodell-motorokat. Még egy picike dízelmotorunk is volt. Emlékszem, százszor és ezerszer meg kellett pöckölni a propellert, mire végre elindult. Nagyon kicsi korom óta érdekelt, hogyan működnek ezek a szerkezetek. Apa nem sajnálta az időt, hogy megmutassa, hogyan lehet összerakni a dolgokat, hogyan passzolnak össze az alkatrészek, és bíztatott, hogy építsünk közösen is repülőgépmodelleket. Hónapokba telt, mire az elsőt elkészítettük. Rendesen megépítettük, balsafából készültek a bordái, aztán papírral bevontuk, és gyönyörűen kifestettük a testet. Azóta is imádok mindenfélét építeni, és imádom a repülőgépmodelleket.

Apa tagja volt a Readingi Modellező Klubnak, így sokfelé eljártunk reptetni. Csodásan működtek ezek a gépek, volt a közepükön egy vastag gumiszalag, de ez nem a propellert hajtotta, hanem az oldalkormányt forgatta, ami így felváltva mozgott jobbra és balra. Tehát, ha az ember kétszer egymás után jobbra akarta kormányozni a gépet, akkor először jobbra kellett irányítania, majd egy rövid időre balra, és csak azután lehetett újra jobbra haladni. Dupla balkanyar esetén először balra, aztán röviden jobbra, és újra balra. Mindig észben kellett tartani, utoljára mit csinált az ember, mert a távirányító-dobozon csak egy gomb volt.

Apunak sajnos nem nagyon ment a repülőgépek irányítása. Alighogy útnak indítottuk a hosszú hónapok munkájával megépített modellt, az rögtön lezuhant, és vihettük haza darabokban. 

– Mi is volt az utolsó parancs, amit ennek az izének kiadtam? – kérdezgette, miközben a repülő nagy sebességgel távolodott tőlünk.

Sokkal jobban ment neki a modellek megépítése, mint a reptetése.

Emellett a ház körüli munkákhoz is nagyszerűen értett. Rengeteg mindenben segítettem neki, amikor például a betonjárdát öntötte ki, én húztam meg a vonalakat a betonban. A táblák hihetetlenül nehezek voltak, megpróbáltam egyet felemelni, de nem sikerült. Apunak persze ment, de nem mondta, hogy emeljük együtt. Talán innen fakad, hogy egész életemben iszonyodtam az efféle „csináld magad” dolgoktól. Bármikor összerakok egy helikoptermodellt, vagy beszerelek egy bővítőkártyát egy Macintosh-ba, de ha építkezésről vagy ház körüli barkácsolásról van szó, jobb, ha nem nyúlok semmihez. Ha mégis megpróbálnék kifúrni egy lyukat, a fúró vagy eltörne, vagy kiugrana a vájatból, és mindent összekaristolna. Talán az egész abból fakad, hogy úgy érzem, nem vagyok olyan ügyes, mint az apám. Nagyon szeretném, ha a saját gyerekeimmel nem történne meg ugyanez, ezért ha azt látom, hogy valamelyik olyasmit próbál csinálni, ami túl nehéz neki, inkább megmondom, hogy ezt még nem tudja egyedül megcsinálni, és segítek, ahelyett, hogy végignézzem, ahogy egyedül kudarcot vall.

Viszont rendkívül eltökélt voltam – azt hiszem, ezt is az apámtól örököltem. Egyszer épített nekem egy kisautót, de nem ám akármilyet – még sebváltó is volt benne, amit egy igazi kocsiból szereltünk ki. Elmentünk a helyi roncstelepre, és kikaptuk a sebváltót az egyik tragacsból. Apa még egy sebváltórudat is szerzett hozzá, szóval tényleg tudtam váltani. Sajnálatos módon azonban az áttétel miatt még padlógáz mellett is csak csigalassúsággal tudtam haladni. A modellekkel meg a kisautóval apa megtanított arra, hogy ha valami nem létezik, az ember létre tudja hozni – még akkor is, ha keresgélni kell hozzá, vagy ki kell vágni egy alkatrészt egy öreg csotrogányból. Még ma is nagyon begurulok attól, ha azt hallom, hogy valamit  nem lehet megcsinálni. Veszek egy nagy levegőt, és a francba is, rájövök, hogyan lehet megcsinálni. Soha nem adom fel.

Ugyanez a sóvárgás bujkált bennem akkor is, amikor az ismeretlen erők jelenlétét érzékeltem. Azon töprengtem, hogy ha eleget töröm a fejem, vajon rá tudok-e jönni, kifélék-mifélék ezek körülöttem. Később valószínűleg megsejtettem, hogy a zenémmel át tudom hidalni a szakadékot.

Mindent összevetve, azt hiszem, teljesen átlagos gyerekkori élményeket és tapasztalatokat szereztem. Közös családi étkezéseink voltak, anyám minden este főzött nekünk igazi angol finomságokat, pásztorpitét, marhapecsenyét, bárányhúsos tésztát, ilyesmit. Vasárnaponként templomba mentünk, aztán közösen megtartottuk a családi ebédet. Nem látszott, hogy anyámnak bármilyen problémája lett volna, de később megtudtam apámtól, hogy volt, csak mi nem tudtunk róla. Apám szerint hangulatváltozásai voltak, és időnként kikapcsolt, de mi egy racionális, erős asszonyt láttunk benne, aki nagyon büszke arra, hogy egy kiváló orvos felesége. Azt hiszem, biztonságban éreztem magamat, és normálisan viselkedtem. Egyetlen dologgal kapcsolatban voltam eltájolva – azt hittem, hogy a többi gyerek apukája is pontosan olyan, mint az enyém, és éjszakánként négyszer kel fel, és folyton csöng a telefonja.

Aztán hirtelen minden a fejére állt.

Az első iskolám, a Szent József katolikus szerzetes iskola az Upper Redlands Roadon volt, a város másik végén. Sally nővérem is oda járt, és élénken emlékszem az első napomra. Sokkoló volt! Reggel a szüleim beöltöztettek az iskolai egyenruhába, amitől iszonyúan viszkettem, ráadásul fel kellett kötnöm ezt a nyakkendőnek nevezett izét is. Kocsival vittek az iskolába, és bejöttek velem egész az épületig. A tanárok mind apácák voltak, fekete-fehér egyenruhában. Rengeteg gyerek volt körülöttem, kezükben furábbnál furább játékokkal. Csak álltam, és bámultam, próbáltam felfogni az egészet. Olyan elveszettnek éreztem magamat, mint egy partra vetett hal.

Csak ötéves voltam. Amikor a szüleim elmentek, úgy éreztem, elhagytak.

Abban a percben kezdtem felfogni, hogy más vagyok, mint a többiek. Láttam, hogy a többi gyerek gyorsan beilleszkedik, és hamarosan mindenki jókedvűen játszik egymással kis csoportokban. Senki nem jött oda hozzám, hogy játsszon velem, és én sem akartam odamenni hozzájuk, így aztán csak lapítottam, és figyeltem. Lényem egyik része azon tűnődött, hogy engem miért nem hívnak játszani, míg a másik fele arra gondolt, hogy mindegy is, mert különben sem lenne kedvem velük játszani. Nem arról volt szó, hogy náluk különbnek éreztem magamat, hanem arról, hogy a többiek passzoltak egymáshoz, míg én kilógtam a sorból.

Azt tudtam, hogy engem kihagytak, de azt nem tudtam, hogy miért. Bizonyos értelemben vágytam arra, hogy én együtt játsszak és szaladgáljak a többi gyerekkel, de nem tudtam, hogyan változtassak a dolgok állásán. Egyszerűen az volt az érzésem, hogy velem valami nem stimmel. A többi kislány és kisfiú kergetőzött egymással, de én senkit sem érdekeltem, engem senki sem akart megkergetni. Láttam, hogy vannak gyerekek, akik nagyon népszerűek, de velem senki sem próbált kapcsolatot teremteni. Egyedül voltam, és egyáltalán nem értettem semmit. Utáltam az egészet.

A helyzet az idő múlásával sem változott, és a többiek kezdtek rám szállni. Egyszer sorban álltam, és vártam valamire, amikor odajött hozzám egy nagy gyerek, egy lány, akit még sohasem láttam, és minden ok nélkül lekevert egyet. Utána rohantam, hogy én is behúzzak neki egyet. Sajnos, az apácák csak azt látták, amikor én ütöttem, ezért a fülemnél fogva elkaptak, és jól megfegyelmeztek. Azt mondták, vétkeztem, és elnyerem méltó büntetésem. Rettegésben teltek a mindennapjaim, úgy éreztem, kellemes, nyugodt kis életem a feje tetejére állt. Folyton azt kérdezgettem magamtól, hogy mit keresek én itt. Egyetlen dologra vágytam, mégpedig arra, hogy kivegyenek az iskolából. Apám minden délután értem jött, én pedig alig vártam, hogy beszállhassak az autóba. Apám mellett biztonságban éreztem magam.

Mindössze hat hónapig voltam a Szent Józsefben, utána, nem tudom, miért de átírattak a Highlands nevű elemi iskolába. Ez egy pici iskola volt Tilehurstben, Readingben, és egy Mrs. Peach nevű idős hölgy vezette. Itt sokkal jobban éreztem magam, mint az apácák között, a Szent Józsefben. Egy vidéki kúriát képzeljenek el, nagy parkkal és kerttel. Jó időben a szabadban, a fák alatt tartották az órákat. Emlékszem a napsütötte falevelek szagára, arra a napszítta, természetes és finom illatra.

A Highlandben a fiúk nyolcéves, a lányok tizenkét éves korukig maradhattak. Nem volt rossz iskola, és azt hiszem, itt szereztem életem leghasznosabb ismereteit. Emlékszem, amikor olvasni tanultam, komoly nehézségeim támadtak az „áll” szóval. Sehogy sem értettem, hogy ha egyszer két „l” betű van benne, miért nem ejtjük ki kétszer.

Mrs. Peach a reggeli iskolagyűlés után mindig felolvasott nekünk a Bibliából és arra biztatott bennünket, hogy tegyünk fel kérdéseket Istenről és a Szentírásról. Jelentkeztünk és olyasmiket kérdeztünk, hogy mit jelent az, hogy Isten a Szentháromság, de Mrs. Peach valami hittételre hivatkozva magyarázta a dolgot, úgyhogy a végén semmivel nem lettünk okosabbak. Nem volt vallás-, Isten- vagy spiritualitás-élményem, eltekintve attól, ami abban az időben a kor szellemében volt, meg amit a katekizmus órákon szereztem. Csak a harmincas éveimben jöttem rá, hogy milyen csodaszép világban élünk, és csak akkor kapcsoltam össze az emberi lét spirituális oldalát valamivel, ami tág értelemben vallásosnak mondható.

Számomra a templom egyszerűen csak egy hely volt, ahova eljár az ember. Gyakran jártunk egy pangbourne-i kápolnába. Emlékszem a hosszú szertartásokra, arra, hogy mindenki latinul beszél és minden tömjénszagú. Hazafelé anya és apa megálltak a kocsmánál. Bementek meginni egy sört, engem pedig a kocsiban hagytak egy zacskó csipsszel meg egy narancslével. Ezt szerettem legjobban a templomba járásban, meg persze az orgonamuzsikát. Összebarátkoztam egy fiúval, akit „tisztelendő úrnak” hívtam, mert nagyon vallásos volt, és mert el tudta játszani Bach D-moll toccata és fúgáját orgonán, pedig nem lehetett több tizenkét évesnél. Lenyűgözött, ahogyan kalapált a billentyűkön, miközben felépítette a fúga gyönyörű, repetitív bevezető riffjét. Talán ez volt az első ihletem a Tubular Bells-hez, sok-sok évvel azelőtt, hogy elkezdtem volna megírni.

Valamikor a hatodik születésnapom körül az a döntés született, hogy elég nagy vagyok már az elsőáldozáshoz, és ahhoz, hogy felvegyem a szentséget. Bementem a fülkébe Scantleberry atyával, aki azt mondta, valljam be neki a vétkeimet, de mivel nem emlékeztem, hogy azon a héten bármi bűnt elkövettem volna, azt mondtam: 

– Nem vétkeztem.

Scantleberry atya ezen nagyon felhúzta magát, merthogy a vétkeim bevallása nélkül nem lehet átesni a szertartáson. 

– Dehogynem vétkeztél, mondd csak el! – erősködött.

Végül, hogy elhallgattassam, azt mondtam neki, hogy hazudtam az anyámnak, verekedtem a bátyámmal, elloptam pár dolgot, ilyesmi. Úgy váltunk el, hogy mondjak el tíz Üdvözlégy Máriát, én persze nem értettem az egészet. Tényleg nem jutott eszembe semmi, amit elkövettem volna, mégis megbüntettek.

Miután elmondtam az Üdvözlégy Máriáimat, és egy tányérkáról magamhoz vettem az első szentséget, anyám alighanem úgy gondolta, hogy megtette a magáét, onnantól kezdve békén hagytak, és többé nem kellett templomba mennem.

Ha most visszagondolok, anyámnak eleget fájhatott a feje miattam. Valószínűleg jó oka volt rá, hogy megpróbálta megtanítani, miként tudok beilleszkedni a többiek közé, de ez nem az az élet volt, amire vágytam. Voltak gyerekek, akikkel jól megvoltam, de leginkább a magam elképzelései szerint alakítottam a kapcsolataimat. Ők mind idősebb srácok voltak, nyolc-, kilencévesek, és gondolom – ahogyan én – ők is kilógtak a sorból. A kertünk vége egy vasúti töltésre nyílt, és mi – ahogy az ilyen korú gyerekek esetében ez szokás – átmásztunk a kerítésen, lefutottunk a vasúthoz, és pénzérméket tettünk a sínekre. Ekkoriban már leáldozóban volt a gőzmozdonyoknak, de emlékszem, mennyire fantasztikus volt, ahogy eldübörögtek előttünk ezek a hatalmas vonatok. Valami okból épp a kertünk végénél álltak meg. „Si-hu-hu”, szólt a jellegzetes hang, miközben a kerekek megperdültek a síneken, aztán gőz csapott ki a kéményeken, és hatalmas füstgomolyagokat pöffögve továbbindultak. Teljesen le voltam nyűgözve a mozdonyoktól.

Gyakran bemásztunk a fák közé, és leereszkedtünk a vasúti töltés oldalán. Követtük a síneket, egészen a távolabb lévő hídig, ahonnan egy nagy faágba kapaszkodva le lehetett ereszkedni a talajra. Hosszú faág volt, olyan hét- vagy nyolcméteres, és pont a megfelelő sebességgel hajlott meg ahhoz, hogy liftként működjön. Belekapaszkodtunk, és úgy eresztettük le magunkat. A fák között, a vasúti pálya aljában bunkert építettünk dobozokból meg műanyag ponyvából, és csokit meg kólát és hasonló cuccokat tartottunk ott. Egyszerűen fantasztikus volt a búvóhelyünkből nézni az elhaladó vonatokat. Aztán egy nap jött egy másik banda, akik szétrombolták az egészet, és többet nem mentünk oda.

Valami miatt jobban kijöttem az idősebb srácokkal. Ők jobban elfogadtak, és azt is díjazták, hogy bevállalós vagyok. Emlékszem, milyen boldogan hajtottuk a kisautóinkat, és fociztunk az utcánkban, esténként meg a csillagokat néztük a sötét égbolton. Volt egy csillagtérképem, és az egyik fiúval rendszeresen fennmaradtunk éjszaka, hogy a térkép segítségével beazonosítsuk a csillagokat meg a bolygókat. Sokat beszélgettünk arról, milyen távolságok lehetnek a csillagok között. Volt, hogy egy egész éjszakát eltöltöttünk ezzel, és addig néztük a csillagokat, amíg fel nem jött reggel a nap. Egyszerűen imádtam, és még most is szeretek amatőr csillagászkodni.

Mindig is kíváncsi gyerek voltam. Emlékszem, volt otthon egy könyv, aminek az volt a címe, hogy Törvényszéki orvostan és toxikológia. Később megtudtam, hogy patológiáról és jogról szól. Sokkoló fényképek voltak benne: elvágott torkú áldozatok, kerítésrúdon ragadt emberek, kutyák martalékává lett szerencsétlenek – egyszóval csupa olyasmi, ami egy praktizáló mentőorvosnak mindennapos látvány. Rémisztő volt, de valóságos. Hát persze, hogy lenyűgözött egy hatéves gyermeket. Máig nagyon erős bennem a tisztelet az orvosok, mentősök és tűzoltók iránt. Atyaisten, miféle dolgokkal kell ezeknek az embereknek szembesülniük nap mint nap.

Az idősebb barátaimon kívül otthon csak az apámmal meg a repülőgépmodelljeivel akartam lenni. Egy idő után magam is elkezdtem repcsiket építeni a modellezőklubban. Apa leküldött a modellező barkácsszettünkkel, én meg ültem a többi klubtagok mellett, csavaroztam és ügyködtem a forrasztópákával. Még ma is szeretek forrasztani és fémmel dolgozni.

Utolsó nagy családi nyaralásunk alkalmával egészen a Costa Braváig jutottunk a kis Morrisunkkal. Gigantikus autóút volt Franciaországon és Spanyolországon át. Egy hatalmas autószállító géppel kellett átrepülnünk a Csatornán a bornemouth-i vagy southhampton-i repülőtérről. Ezek egy időben nagyon népszerűek voltak. Úgy rémlik, négy kocsi fért beléjük, az utasok pedig egy kis fülkében utaztak, ahol úgy húsz ülés volt. A hatalmas, kétmotoros gép lomhán emelkedett az égbe. Ez volt életem első repülőútja, és külföldön is ekkor jártam először. Cherbourgban szálltunk le, és nagyon izgatott voltam.

Egy hétbe telt, mire végigautóztunk Franciaországon. Végül egy hegyes, kacskaringós vidéken, alighanem a Pireneusok lábánál, a Morris motorja bedobta a törülközőt. Betoltuk a kocsit egy közeli műhelybe, ahol egy segítőkész francia szerelő gyorsan kinyomozta, mi a baj. A szeleppel volt valami gond a karburátor úszóházában. Először úgy nézett ki, hogy meg kell rendelni az alkatrészt, és hogy napokig ott ragadunk, de a szerelőnk végül talált valahol egy szelepet, és sikerült azonnal beforrasztania. Meglehetősen egyedire sikerült a dolog, de csodák csodája, a motor újra működött. Útra is keltünk rögvest, keresztül a Pireneusokon Spanyolország északi részére.

Akkoriban még csak épült a Costa Brava, és az egész terület egyetlen nagy építkezés volt. Nem emlékszem, hogy akár egyetlen elkészült hotel is lett volna a környéken. Egy Rosas nevű kis öbölben szálltunk meg, éppen csak befejeztek pár szobát a szállodánkban. Autózgattunk a tengerparton, és egyszer csak rábukkantunk egy régi halászfalura. Amolyan érintetlen település volt, olyan, amit még nem fedeztek fel maguknak a turisták. A partot nagy sziklák szegélyezték. Akkoriban még nem tudtam úszni, de emlékszem, a sziklákról ugráltam be a vízbe. Olyan pazar volt, hogy hirtelen, életemben először, úszni kezdtem.

Csodálatos nyaralás volt. Gyönyörűen sütött a nap a kéklő tenger felett, és életemben nem volt még annyira melegem, mint itt, a spanyol tengerparton. Emlékszem, akkor ittam először Cacaolatot, ami egy isteni, spanyol csokoládés ital. Egyik üveget a másik után húztam le. Egyik reggel megjelent a szálloda pincére, és láttuk, hogy az arca egyik fele úgy fel van dagadva, mint egy légballon. Rémes fájdalmai voltak, de észrevette apám kocsiján az orvosok nemzetközi jelzését, a kardra tekeredő kígyót, és remélte, hogy tudunk neki segíteni. Apa adott neki egy kis antibiotikumot, attól fogva persze ő lett a hotel hőse.

A nyaralás tehát csodás volt, de a hazafelé vezető út egy rémálommá vált. Anya vagy hányt az út mellett, vagy fenn volt egész éjjel és jajgatott. Akkor nem tudtuk, mi a baj, de valószínűleg ételmérgezést kapott, talán valami kagylótól. Soha nem felejtem el, borzalmasan rosszul volt. Hogy minél gyorsabban hazaérjünk, apa éjszakánként is vezetett. A kényelmes egy hét helyett így három nap alatt megtettük az utat. Amikor hazaértünk, anyát kórházba vittük, és annyira komoly volt a dolog, hogy azonnal karanténba helyezték. Egy vagy két hétig kellett ott maradnia. Nem sokkal ezután teherbe esett.