A fordítás alapját képező kiadás:

Szergej Lukjanyenko

Holodnüje berega

Izdatyelsztvo ASZT, 1998

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Weisz Györgyi

Szerkesztette:

Lukács Gabriella

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Sallai Péter

ISBN 978 615 5158 45 2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1998 by Szergej Lukjanyenko

© Hungarian translation 2013, Weisz Györgyi

© Hungarian edition 2013, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Első rész

Gyászos-szigetek

ELSŐ FEJEZET

amelyben következtetésekre jutok,

és megpróbálok hinni bennük

A KORBÁCS a felügyelő kezében elevennek tűnt. Hol elszunnyadt a felügyelő izmos karján, melyet göndör, vöröses szőr borított, hol lustán kinyújtózott, alig érintve a kényszermunkára ítélt fegyencek vállát, hol felbőszülve lecsapott, jobbra-balra fel-felvillantva a csapó végére erősített rézdarabot.

A felügyelő mindig közömbös és egykedvű arca mintha azt mondta volna: nem én csinálom, én nem bántalak benneteket, fiúk! Ezt ő, a korbács csinálja, fiúk! Ő azt csinál, amit csak akar…

– Na, mi van, rablógyilkosok… Fellázadunk?

Hangok zavaros kórusa válaszolta, hogy nem, eszünkben sincs. A felügyelő mosolyt erőltetett az arcára:

– Nagyon jó, örvendeztessétek meg az öregembert…

Felügyelőnek valóban öregecske volt már – alighanem negyven körül járt. Ebben a munkakörben nemigen érik meg ezt az életkort – van, akit a lánccal fojtanak meg, van, akit agyontaposnak, akad, aki maga keres békésebb foglalatosságot, összekuporgatva valami kis pénzecskét. Elvégre jobb a sorban masírozni vagy az éjszakai utcákat róni az éjjeliőr ütött-kopott vértjében, mint egy-két tucat mindenre képes zsivánnyal vesződni.

De ez, akin rajta ragadt a Tréfamester csúfnév, túlságosan is óvatos volt ahhoz, hogy egy nekivadult alak kezébe kerüljön, és eléggé okos, hogy ne bőszítse szükségtelenül a transzportot. Talán olyan nagy dolog eldönteni, ki a bűnös, mielőtt működésbe lépne a korbács, vagy ráordítani a szakácsra, hogy a kiutalt ellátmány el nem lopott maradékából valami ehetőt kotyvasszon?

De nem… Nem mindegyik fogja ezt fel. Hát ezért robbannak ki a hajóbörtönökben olyan esztelen lázadások, amelyek után a fejveszett tisztek nyomát sem találják a bősz, megtermett tenyészbikáknak. És nem tehetnek mást – felköttetik minden harmadik rabot, bár ez is csak egy időre fékezi meg a kényszermunkásokat.

– Na és te, Ilmar? Még nem boldogultál a zárakkal?

Súlyos kéz nehezedett a vállamra. Ó, derék darab ez a Tréfamester! Még akkor sem szeretném felbosszantani, ha nem lennének rajtam láncok.

– Ugyan már, Tréfamester, nem az én fogaimnak valók azok.

A kiváltságos, sor szélén álló – így csak egy szomszédom van – ágyam fölé magasodó felügyelő elvigyorodott.

– Ez már igaz, Ilmar… igaz. Csakhogy neked a fogaid mögött nyelved is van. Nem? És talán van Igéd is, és azon az Igén egy egész kulcscsomó rejtőzik, igaz?

Szeme egy pillanatra kegyetlenné vált, belém fúródott. Veszélyes volt.

– Lenne csak Igém, Tréfamester – mondtam halkan –, nem fetrengenék itt ebben a bűzben második hete.

Tréfamester elgondolkodott. A hajófenéken alacsony volt a mennyezet – minek is kényeztetni a kényszermunkára ítélteket –, ezért akaratlanul is összegörnyedt, hogy bele ne verje a fejét a közvetlenül fölötte lengedező lámpába.

– Ez is igaz, Ilmar. Vagyis az a sorsod, hogy szagold a szart.

Végre elment, és én visszafojtottam a lélegzetem.

A szar még nem olyan nagy baj. Különbbel is volt már dolgom. De a bányabűzt szagolni, az már más dolog, attól még a lélegzetvételről is leszokik az ember.

A felügyelő kiment, elbíbelődött a retesszel, és már a lépcsőn döngött a csizmája. A hajófenék nyomban felélénkült. Tréfamester nem azok közül való, akik úgy tesznek, mintha elmennének, azután hallgatóznak az ajtó mögött.

– Hova tetted a paklit, Kopasz? – ordított fel Loki, aki a sors különös fintora folytán jutott kényszermunkára.

Az összes törvény értelmében megúszta volna egy jó kis korbácsolással, legfeljebb az ujjai levágásával. De nem – nem tetszett a bírónak, vagy talán annak eszébe jutott, hogy a barátnőjét kizsebelték a piacon, és ennyi. Indulás a Gyászos-szigetekre, és reménykedj abban, hogy fiatalságod segít túlélni a rád kirótt három évet. Loki egyébként nem csüggedt el, az ilyenek sosem csüggednek. Nem véletlenül ragadt rá a ravasz ármány ősi északi istenségének neve…

– Keresd meg magad, ennek te vagy a mestere – felelte komoran Kopasz, a kishivatalnok, aki sikkasztás miatt került közénk. Világos, ez nem az ő napja…

A távoli sarokban az édes hangú Volli folytatta a felügyelő megjelenésekor félbehagyott dalt. A nagy szája juttatta kényszermunkára, de nem tanult a dologból. Mit lehetne mondani: harmadszor ültetik le, Volli meg becsülettel letölti fél éveit – lázadozásért nem adnak többet –, és ott folytatja, ahol abbahagyta.

Új adónem, szólt a harácsőr,

Nos, akkor fizetek, feleltem én…

A hangja valóban jó volt, volt benne vagányság is, de ezenkívül semmit nem tudott felmutatni az énekes. A falvakban meg a kézművesnegyedekben valószínűleg megtapsolták… Egyébként nem is vágyott más dicsőségre. Lustán hallgattam, miféle terményeket rakott nagy kosarába a dal hőse, mennyiért adta el ezeket a terményeket, és micsoda bakot lőtt az ostoba adószedő, beleborítva a kosár tartalmát az adó fejében már begyűjtött holmik közé.

Énekelné inkább mások szerzeményeit, a hülye… Szerelemről, a vízen tükröződő holdfényről, a titkos Igéről. Élhetne, mint hal a vízben, az embereknek is örömet szerezne.

– Újat! – kurjantotta Loki. Ma jól ment neki. Lehet, hogy a mázlinak, de az is lehet, hogy ügyes ujjainak köszönhette. Vajon miben játszanak – az ellátmány a tét, az ügyeletesi szolgálat, vagy csak szórakozásból csinálják?

– Elég – mondtam, az ingadozó famennyezetet nézve. A mennyezet nyikorgott, valaki mászkált a fedélzeten. – Eleget játszottatok. Ideje aludni.

– Na de Ilmar, hagyd már abba – kezdte bizonytalanul Loki.

– Azt mondtam, elég!

Tulajdonképpen semmi kedvem sem volt vagy két tucat fajankót felügyelet alatt tartani. De kénytelen voltam elvállalni – különben Bunkó-Szlavko uralkodott volna a hajófenéken, ez a tőrőlmetszett bandita, akit egy friss holttest mellett értek tetten. Száz kiló izom és csont, és csak egy nagyon kevéske agyvelő kemény homloka mögött. Tiszta szívből reméltem, hogy a tárnákban majd agyonnyomja egy megrakott csille. Magam is elősegítettem volna ezt, csak éppen semmi kedvem a föld alá mászni.

Tehát holnap kell olajra lépnem. Lelépnem, elrohannom, elrejtőznöm. Bebizonyítanom, hogy nem véletlenül állok a Birodalom legügyesebb tolvajának hírében. A bányákból nemigen lehet megszökni – az egyetlen esély a kikötőből a hegyekbe vezető rövid úton kínálkozik.

Ki kell aludnom magamat.

Felkeltem, és eloltottam a pislákoló lámpabelet. Égett olaj szaga áradt szét. A sötétben nyomban hallhatóvá vált a hullámok zaja a fedélzeten túl, mintha élesebbé vált volna a hallásom. Az ágyak recsegtek-ropogtak, valaki sietősen mormolta az Üdvözítőhöz intézett esti imát, Volli halkan végigénekelte a dalt – képtelen volt félbehagyni, nem is szóltam rá.

– Volt egyszer egy csajom… – kezdett rá Szlavko a szokásos esti históriára. Kényszermunkások között jobb nem beszélni nőkről: a második hét végére fölhergelődik a népség, és kezdődnek a csetepaték. De nem szóltam rá Szlavkóra; minden története olyan otromba és hányingerkeltő volt, hogy jobban hatott, mint az a bróm, amit az ételünkbe kellett keverni. Ezektől a históriáktól csak ő maga jött tűzbe, méghozzá annyira, hogy a második napon azt tanácsoltam Tréfamesternek, cserélje meg az embereket az ágyakon. Bunkó-Szlavko mellett most egy jól megtermett, hallgatag fickó feküdt valami eldugott, még az ősi istenek által is elfelejtett muszka falucskából. Hogy került a Birodalomba, hogyan tanulta meg a nyelvet, mivel érdemelte ki a kényszermunkát, nem tudom. Rendes srác volt, és ami az izmait illeti, még Szlavkónál is erősebb. Otthon alighanem kovács lehetett. Csak az a baj, hogy túlságosan lomha, teljesen elmerül saját gondolataiban. Önmagáért kiáll, de a többieket nem képes kordában tartani. A kissrácot, aki eredetileg a bandita melletti ágyon feküdt, biztos, ami biztos, áttelepítettem a fölöttem levő ágyra – bár a transzport vezetőjének joga van a kényelemhez −, így nyugodtabb lesz a helyzet. És azt hiszem, abban a pillanatban letekintett rám a felhők fölötti magasságból az Oltalmazó Nővér… jól tettem, ó, milyen jól tettem!

– A harmadik napon pedig, amikor a disznóól takarítására küldték ki a csajt, odamentem, mintha csak véletlenül járnék arra… – motyogta Szlavko elfulladva. – Ő meg fölhúzta a szoknyáját térden fölül, nehogy bekoszolódjon, én meg odalopóztam…

– Hogy beszélsz a nőkről?! – kiáltott fel fájdalommal és vak dühvel a hangjában a megtermett kovács. Fájó pontja volt ez, az ő eldugott vidékén nyilván még mindig a nők uralkodtak, és a vadbaromnak ezért folyton magyarázkodnia kellett.

– Hogy? – kérdezte Szlavko valamilyen naiv vadállati ravaszsággal. – Jól beszélek! Szép volt a tyúk!

– A nő!

– Hát akkor nő… Mondom, feltűrte a szoknyáját…

– Nem lehet így beszélni!

– Miért ne lehetne? – képedt el őszintén Szlavko. – Szép volt a lába. A pofája…

– Arca!

– Arca, arca… Az arca, az semmilyen, de a lába, az már igen! Azt talán lehet mondani, hogy egy nő szép?

– Lehet – mondta a kovács némi tűnődés után. – Ezek rendes szavak.

– És azt, hogy a pofája… arca szép?

– Lehet.

– És hogy a lába szép?

– Azt is lehet… – ismerte be zavartan a kovács.

– Hát ezt is mondom: a lába: az csúcs! Én meg mögé lopóztam, és jót húztam rá… de szeretettel. Ő meg fölegyenesedett, a látszat kedvéért haragudott, de megtörölte a pofá… az arcát, és mosolygott!

Kopasz elvihogta magát, a városi hivatalnok a jelek szerint nagyon mulatságosnak találta Szlavko ősemberi idiotizmusát. Nem vesztette el a humorérzékét, mivel nem is alaptalanul abban reménykedett, hogy a rá kirótt két évet a könyvelő koszmentes munkájával töltheti majd el. Sokkal kevesebb gond volt vele, mint ahogy számítottam rá, ezért egy kissé óvtam is Kopaszt a veszélytől.

Az egyik fegyenc, aki már megint csalódott legjobb reményeiben, szaftosat köpött, és megkérdezte:

–Hogy van ez, Szlavko, minden történeted arról szól, hogyan végzi minden bige a mocsokban… vagy még annál is rosszabb helyen?

– Hát, szeretem, ha a bige… a nő minél közelebb kerül az édes anyaföldhöz – ismerte be tiszta szívvel a vadbarom. – Hát ő maga…

– Elég! Aludjon mindenki! – Jobbnak láttam közbelépni. A kovács a női nem megsértésének vehette volna a vadbarom szavait, és képes lett volna ágyában megfojtani őt. Ez persze rendben lett volna, na de nem a hajón! A Tréfamester úgy elintézné a nyomorultat, hogy az vért köp…

– Nincs igazad, Ilmar, jaj, nincs igazad! – mondta Szlavko ravaszkásan, legalábbis ő így érezte. – A srácok szeretik hallgatni az ilyen históriákat, te meg utasítgatsz minket!

De nem talált támogatókra. Már senki nem szerette hallgatni az ő históriáit. És a főnöki tekintélyt próbálta aláásni. De ehhez kevés volt az esze…

– Pofa be! – ordítottam, és a kovács készséggel tette hozzá:

– Különben én fogom be! Nincs az rendjén, ahogy beszélsz, érzi azt az én szívem!

A vadbarom nyomban elhallgatott, és áldásos csönd köszöntött be. Recsegtek-ropogtak az ágyak, valakinek a léptei alatt meghajolt a fedélzet, a hajó oldalának verődve csobogtak a hullámok. Kis hajó ez, egy háromárbocos rabszállítóra való transzportot nem tudtak összeszedni. Ezért is tartott ilyen soká az út.

Zekémbe burkolózva feküdtem, időnként gépiesen kinyújtottam az ujjaimat – mintha a zárat akarnám megbűvölni. A sötétség áthatolhatatlan volt – a silány kis lámpás lángja már rég leégett, ablak pedig nekünk nem járt. Aludni kellene, aludni… de nem tudtam elaludni.

Vagy mindenféle rémálom kezdett gyötörni éjszakánként, vagy…

Igen!

Nem, nem képzelődtem!

Meghallottam, hogy fölöttem alig hallhatóan fém koccan fémhez. Higgye csak más, hogy a bronzlánc csörrent meg, én azonban tudom, milyen hangot ad ki a zár, ha egy darab acéllal próbálnak belenyúlni.

Feküdtem, teljesen elengedve magam, és gondolatban hálaimát mondtam az Oltalmazó Nővérnek. Nem hagyta el a bajban ostoba fivérét, nem űzi hét végtelenül hosszú évre a föld alá! Nővér, ha visszatérek a Napfényes Partra, elmegyek a templomba, térdre borulok, megcsókolom márvány lábfejedet, öt pénzdarabot teszek az oltárra, bár tudom, hogy neked semmi szükséged pénzre, az a pap zsebébe kerül. Köszönöm, Nővér, sikert küldtél nekem, a baleknak!

Hanem ez a fiú!

Felhozott, felhozott a transzporttal a hajóra valami vasat!

De hol rejtegethette – a felügyelő érti a dolgát, olyan helyekre is benézett, hogy még rágondolni is rossz. És a fiú mégis felhozta!

Egy álló hétig kutattam a hajófenéken, nem maradt-e valami ajándék az előző transzporttól, nincs-e véletlenül egy szög a deszkákban; mindenkit szemmel tartottam – csak a kölyökre nem figyeltem. Nem tudtam, ki hozza el nekem a sikert.

De hát ki tudhatta volna?

Olyan kölyök, mint a többi, alig érte el azt a kort, hogy „a fiatalkori bűnözés visszaszorításáról” hozott rendelet értelmében kiérdemelje a kényszermunkát. Talán valami fontos ember zsebét ürítette ki, vagy a házába surrant be – hallgatag volt a kölyök, magától semmit nem mesélt, nekem pedig első dolgom volt, hogy gátat vessek a faggatózásnak – erre semmi szükség!

Talán előzőleg lenyelte azt a vasat? Nem, nem tehette, az első három nap le nem vettem a szemem a kübliről, egyre azt lestem, nem kotorászik-e valaki a székletében.

Tehát valóban a Nővér küldte nekem a sikert.

Valaki felkiáltott álmában, talán a bányát képzelte maga elé, talán dicstelen tettei jutottak eszébe, és a motoszkálás abbamaradt fölöttem.

Na de mégis – hogyan hozta magával ezt a vasat?

Az arisztokratizmusa –erre kellett volna felfigyelnem. Érezhető volt a fiún az előkelő származás – arca keskeny, vonásai szabályosak, tekintete makacs és kemény. Az ilyenek nem a bazárban forgolódnak. Alighanem valakinek a törvénytelen fiacskája lehet. Valaki kényszermunkára küldte, valaki pedig segített neki. Lepénzelte Tréfamestert, az meg fütyülve mindenféle szabályzatra hozott egy álkulcsot, és a fiú markába nyomta.

Csak így történhetett, máshogyan képtelenség.

Már hosszabb ideje teljes volt a csönd, de a srác még egyre lapított. Végre felneszezett a vas. Én abban a pillanatban hangtalanul felpattantam az ágyról, megmarkolva a láncot, nehogy zörögjön.

A kölyök mégis meghallotta. Összerándult, de már későn – megragadtam a lakaton fekvő kezét, megszorítottam, és halkan odasúgtam:

– Csönd, te hülye!

Mozdulatlanná dermedt.

Szétfeszítettem a tenyerét – semmi.

Óvatosan elengedtem a láncot, és már két kézzel kutattam végig a keskeny ágyat, egyre azt remélve, hogy ujjaim megérzik a fém hidegét.

Semmi!

Végigtapogattam a lakatot, feltúrtam a priccset, majd a fiút is megmotoztam – mint mindannyian, ő is ruhában aludt, és a fenébe is, eldughatott valamit a zsebében vagy a kabátja alatt.

Üres.

– Mit művel? – méltatlankodott halkan a srác. Pedig ezt nem kellett volna tennie. Ha nincs bűntudata, és valami rosszat sejt, nyomban kiabálni kezdett volna. De ha titkolózik…

– Vigye innen a mancsát! Kiabálni fogok!

Elkéstél, elkéstél. Rájött, hogy nem megfelelő módon reagált, de már késő… Keményen fogva a fiút csak álltam, és lázasan gondolkodtam. A srác nem mozdult, várt.

És amikor már szinte sikerült meggyőznöm magamat, hogy a holtra rémült fiú lenyelte az álkulcsot, és most nincs mit tenni – mégsem hasíthatom fel a hasát, mint a mesében a farkasét, a küblire sem ültethetem rá – reggelre már elérjük a Szigeteket, már nem várhatom ki, amíg kiadja… – ám ekkor az Oltalmazó Nővér ismét felém fordította pillantását. Látván, hogy én, a mamlasz kezemben tartom a választ, de semmit nem értek, megcsóválta fejét, felsóhajtott, és rám küldte a megvilágosodást.

Izgatottan megragadtam a fiú kezeit. Váltogatva megragadtam jobb kézzel az ő bal kezét, bal kézzel az ő jobbját, majd fordítva. A fiú hallgatott – nyilván mindent megértett.

– Nem fogsz te kiabálni, barátocskám – súgtam. – Dehogy is fogsz. Még akkor is hallgatni fogsz, ha eltöröm az ujjaidat. De ne félj, kölyök, most már minden rendben, a legjobb barátok leszünk…

A fiú jobb tenyere hideg volt! Jéghideg! Hát itt a válasz.

– A következőt csináljuk – suttogtam lázasan kutatva emlékezetemben, hogy is hívják a fiút. Első nap megmondta a nevét, de nem is figyeltem rá, rendet kellett teremtenem a hajófenéken, azután meg mindenki egyszerűen csak kölyöknek szólította a srácot. – A következőt csináljuk, Marc. Szépen leülünk egymás mellé, és beszélgetünk. Halkan, barátian…

– Nincs miről beszélnem magával! – vicsorgott Marc, amikor megragadtam, és lerántottam a felső priccsről az alsóra, a magaméra. Körülöttünk minden csöndes volt, de ha meg is hallott minket valaki, nyilván valami rosszra gondolt. Hadd gondoljon, nem megyek velük csillét tologatni. Most már biztosan nem!

– Van miről, Marc – súgtam a fiú fülébe. – Van. Te ismered az Igét!

Kissé összerándult, de keményen tartottam.

– Nem, ne siess – folytattam a fiú meggyőzését. – Gondolkozz. Második éjjel gyötröd a lakatot, és nem jutsz semmire. Holnap pedig megérkezünk a kikötőbe. Azután meg a bányába. Ott úgyis leveszik rólad a láncot, ne aggódj. A bányának csak egy kijárata van, ott nincsenek lakatok, ott őrség van. Tudom, voltam már ott. Úgyhogy ha elszalasztod a lehetőséget, az Ige sem segít rajtad.

A srác elernyedt.

– Na és ha sikerült volna leszedned a lakatot? – Halkan elnevettem magam. – Hogyan tovább? Azt hiszed, én nem tudnám kinyitni az enyémet? Fogd meg!

Kezébe adtam a lakatom fülét, gyorsan előkotortam a zsebemből a végszükség esetére tartogatott, jó kis kemény fadarabot, amelyet alig tudtam letörni az ágyról. Elfordítottam vele a zár nyelvét, a lakat halkan kattant, és kinyílt.

– Érted?

– Akkor miért…

– Miért vagyok itt? Hát hova menjek? Tegyük fel, hogy a retesszel is boldogulok, nem nagy dolog. De hogyan tovább? Ugorjak a tengerbe?

– A mentőcsónak…

– Na persze, mentőcsónakon tegyek meg ezer mérföldet. De nagy eszed van. Ha akarod, most rögtön kiszabadítalak. Fuss… Csak add ide azt a fémet… Egyébként mi az?

A fiú úgy tett, mintha nem hallotta volna a kérdést.

– Akkor mit lehet csinálni?

– Megvárni, míg beérünk a kikötőbe. Kötélre fűzve vezetnek majd minket, mindig így csinálják. Na és… szóval meg lehet szökni.

– Hogyan?

A fiú izgalmában hangosabban kezdett beszélni, gyorsan befogtam a száját.

– Halkan! Az nem a te dolgod, hogyan. Az a lényeg, hogy abban a pillanatban fémre lesz szükség, fadarabbal csak az ilyen ócska vackot tudom kinyitni. Pedig egy nagy, erős lakatot kell majd kinyitni. Méghozzá gyorsan!

– Késsel ki tudja nyitni?

– Késed van? Igen… valószínűleg. Mutasd!

A nyelvembe haraptam, túlságosan is határozott volt a kérés. És hangos.

De Marc elszánta magát. Valamit suttogott – csak az ajka mozgott, semmit nem hallottam. És felém nyújtotta a kezét.

Tenyere olyan hideg volt, mintha néhány perecig jégen tartotta volna. Elakadó szívveréssel fogtam fel, hogy valóban olyan ember ül mellettem, aki ismeri az Igét. Az acél meleg volt a kéz érintésétől. Nem hiába mondják – az Ige csak az élőt fagyasztja meg.

– Vigyázzon, éles! – figyelmeztetett Marc elkésve.

Ujjamat nyalogatva a másik kezemmel tapogattam végig a kést. Rövid és keskeny, mindkét oldalán éles tőr. Markolata faragott elefántcsont. Nyilván jó minőségű acél, ha a srác, miközben ügyetlenül piszkálta vele a lakatot, nem törte le a hegyét, nem csorbította ki az élét.

– Ez jó lesz – mondtam. – Add nekem…

Természetesen nem adta. Természetesen nem is számítottam erre. Egy másodpercig még a kezemben tartottam a pengét, azután eltűnt. Feloldódott az ujjaim között, és én a levegőt markoltam.

– Így is, úgy is meg kell bíznod bennem – figyelmeztettem a fiút.

– Akkor magyarázza el.

Nem volt más megoldás.

– Figyelj, nem mondom el még egyszer. Kötélen vezetnek majd minket…

Tíz perc alatt mindent elmagyaráztam neki, közben többször is figyelmeztettem, hogy a kést mindenképpen ide kell adnia nekem. A kölyök hallgatott, de az volt a benyomásom, hogy beleegyezik.

– Szóval megállapodtunk? – kérdeztem a biztonság kedvéért.

– Igen.

Helyes. Mit is tehetne? Nem hülye, felfogta, hogy az öreg bánya labirintusában, ahol több ezer kényszermunkás nyüzsög, semmi jó nem vár rá.

– Reggel maradj mellettem. Kivezetnek minket, felsorakoztatnak a kötél mellett. Állj be mögém. Ha eljön az idő, figyelmeztetlek.

– Én nem mehetek ki a Szigetekre… – suttogta a fiú.

– Úgy van, nem mehetsz.

– Maga ezt nem érti. Nem mehetek le a hajóról.

– Miért?

– Én… én véletlenül kerültem a transzportba.

Na tessék. A régi nóta. Mi itt mindannyian ártatlanok vagyunk, az Üdvözítő igaz fiai, a Nővér szerencsétlen fivérei. Körülöttünk pedig – gonosztevők, banditák…

– Engem ki kellett volna végezni.

Erre nem számítottam. A fiú olyan mély meggyőződéssel mondta ezt, hogy semmi kétségem sem maradt. Csakhogy akármiért nem akasztanak, lehet, hogy a bírók disznók, de szívesebben varrnak a banditák nyakába kényszermunkát, hadd izzadjanak a bányában, mint hogy a kötelet pazarolnák.

Ha a szélsőséges esetektől eltekintünk, csak az olyan gonosztevőket ítélik halára, akiket kényszermunkára ítélt rabtársaik amúgy is ízekre szaggatnának. De ha valaki olyan nőt öl meg, aki gyermeket vár – ez érthető, ezt maga a Nővér hagyta meg, amikor a máglyára vitték. Alvót vagy magatehetetlent megölni szintén halálos bűn. És ha a közönséges áldozatok száma meghaladja a tizenkettőt – az is halálos bűn. Hiszen megmondta az Üdvözítő: „még ha egy tucatot pusztított is el, előttem tiszta, ha tiszta szívből megbánta”, de már a második tucatról nem mondott semmit. Persze a Házzal szemben is lehet bűnt elkövetni – de hát miféle szélsőségre ragadtathatta magát ez a kölyök, hogy a Házat magára haragítsa?

Mindenesetre távolabb húzódtam Marctól. Ha a kölyök fejével nem stimmel valami, jobb óvakodni tőle. Az Igével egyetlen szempillantás alatt képes benyúlni a Hidegbe, és előkapni a kést. És mit tehetnék az acéllal szemben a sötétben, amikor az orráig sem lát az ember?

– Ne féljen – szólalt meg a fiú, és ettől a pimaszságtól összerezzentem, de nem szóltam. Mit tegyek, valóban féltem. Lett volna csak valamennyi fény, csak egy rés a bordázaton, mécses a hajófenék másik végén. Hozzászoktam én már mindenhez, kúsztam szászországi tárnák mélyén, kutakodtam kirgiz kurgánokban, kínai palotákat söpörtem ki éjszaka, amikor egyetlen darabka foszfor világított a mennyezetről… De itt nincs semmi. Ülj csak itt, arra várva, nem böknek-e az oldaladba tőrt.

– Na és mit műveltél, miért kellett volna felakasztani téged?

– Ez rám tartozik.

– Ez igaz, De most mitől félsz? Megkaptad az ítéletet, felszálltál a hajóra, már majdnem elérted a Szigeteket. Érzed a hullámverést? Ez már a part közelségét jelzi, a kormányos tapasztalatlan, nem mer éjjel bemanőverezni az öbölbe.

– Ha elkapnak… ott…

– Ugyan már! Talán felszerelnek egy egész háromárbocost, hogy elkapjanak? Nagy zsákmány vagy! Talán sürgős parancsot küldenek, hogy itt helyben akasszanak fel vagy küldjenek vissza?

– Küldhetnek háromárbocost is, küldhetnek suhanót is.

Ejha! Megeshet bármi. Emlékszem egy fazonra, aki elcsábított egy lányt, és reszketett a cellában – „felkötnek, biztosan felkötnek”… Megúszta korbácsolással, és már mehetett is haza.

– Feküdj le aludni – utasítottam, mintha Marc maga akart volna beszélgetni velem, és ezért mászott volna le az ágyáról. – Holnap erősnek kell lenned. Ne feledd: a ravaszság jó dolog, de ha nem fogsz tudni futni, véged.

Visszaraktam a fiút az ágyára, hangosan megzörrent a lánca, erre biztosan nem egy rab felébredt. Forgolódtak, köhécseltek, nyögdécseltek, valaki álmosan szitkozódott. Lefeküdtem, közben jó kis fadarabommal visszazártam a lakatot, és elgondolkodtam.

Nagy dolog, ha valaki ismeri az Igét. Nemegyszer láttam ilyeneket, de rendszerint nem közvetlen közelről. A háborúban, amikor fiatalon katonának álltam. Vagy egy idegen ház sötét szögletébe húzódva, a Nővérhez imádkozva, hogy menjen el mellettem a ház gazdája, ne kelljen szaporítanom bűneim számát.

De így, közvetlenül mellettem, miközben fogom a kezét, valaki az Igét suttogja és belenyúl a Hidegbe – ilyen soha nem történt velem. Igaz, ott volt Csöndes Gomez, sötét ügyei voltak, de sosem kegyetlenkedett. Együtt ittunk, bulikat csaptunk. Aztán egy mellékutcában találtak rá, úgy megkínozva, agyonverve, hogy mindenki számára világos volt – az Igét akarták kínzással kicsikarni belőle. Gomez arcára ráfagyott a szörnyű, kegyetlen vigyor. Nyilván mindent eltűrt, de az Igét nem árulta el…

De ez a fiú, egy kisfiú, honnan tudhatja? Apja ajándékozta meg vele? Akkor nyilvánvaló, hogy arisztokrata a kölyök. Ó, Tréfamester, engem szemmel tartottál, a Kopaszt lested, de nem jöttél rá, ki rejtegeti az Igét. Ilyen a sorsod…

* * *

Sietősen és leplezetlenül moslékkal etettek meg minket. Felbátorodtak a tengerészek, már nem féltek lázadástól. Maga Tréfamester hozta be a csajkákat és a kondért a ragacsos kásával, amelyet még csak egy kis hallal sem javítottak fel. Korbácsát dajkálgatva az ajtóban állt, és figyelte, hogyan tömik fintorogva a hasukat a rabok. A hajó lágyan ringatózott a hullámokon, alig érezhetően, még azok is felélénkültek, akiket gyötört a tengeri betegség. A hajó horgonyt vetett, leeresztették a csörlőt, és közvetlen közelről, a hajó falán túlról fojtott hangok hallatszottak. Az biztos, hogy nemcsak minket, a haszonállatokat hoztak a hajóval, hanem fővárosi élelmet is a tiszteknek, fegyvert, ruhaneműt, szerszámokat. Nem is olyan kicsi ez a város, a garnizon környékén sok szájat kell etetni.

– No, itt az idő! – Tréfamester felöltötte legmézesebb mosolyát. – Örülök miattatok, szerencsétlen tolvajnépség. Becsületes munkával lemossátok a bűnötöket, és akkor majd feltétlenül visszaviszlek benneteket.

– Csak el ne késs – morogta Loki. Tegnap még kijutott volna neki a korbácsból ezért a pimaszságért, de most megúszta.

Tréfamester végigjárta a helyiséget, meg-megállt a foglalt ágyak mellett, és levette a láncokat. Mégiscsak bátor ember volt – nem félt egy szál magában leszedni a béklyót vagy két tucat banditáról. Bár persze tisztában volt vele, hogy mi is tudjuk – a fedélzeten, a kikötőben hemzsegnek a katonák. Tréfamester megállt mellettem, megkérdezte:

– Levegyem a lakatot, vagy te is le tudod venni?

– Vedd csak le – kértem.

Tréfamester megcsóválta a fejét.

– Hogy egy magadfajta ne legyen képes kinyitni egy faforgáccsal…

Nagyot ugrott a szívem, de a felügyelő kinyitotta a lakatot, és továbbment. Bizonyára csalódott, hogy Angolna Ilmar ilyen egyszerűen elbukott az ellenőrzésnél.

Semmi vész, csak tűrj, barátocskám. Rövidesen olyan cirkuszt látsz majd…

Marc leugrott a felső polcról, csuklóját dörzsölgette, amelyet feltört a lánc. Ahogy a fiúkkal mindig is történik, őt is túlságosan szorosan kötözték meg, nehogy hajlékony csuklóját ki tudja húzni a gyűrűből. De Marc nem törődött a véraláfutással. Olyan összeesküvő képpel meredt rám, hogy gyorsan elfordultam. Tréfamesternek jó az orra, nincs értelme a Nővért kísérteni, és saját ostobaságunkkal parazsat gyűjteni a fejünkre.

– Egyenként, egyenként indulás felfele! – kiáltotta Tréfamester. – Mozgás!

Ötödiknek vagy hatodiknak indultam felfelé, Marc mögöttem. A szűk, fülledt és bűzös ládában töltött tíznapos bezártság után már maga a lehetőség, hogy kimehetek a hajófenékről, csodának, ritka ajándéknak tetszett. Mindennek örültem: a rövid folyosónak, a meredek lépcsőnek és – ó, micsoda boldogság! – a felhőtlen égbolt négyszögének a fedélzet nyílásában.

– Menj tovább, ne tartsd fel a sort! – üvöltöttek rám a fedélzetről. A vakító napfénytől hunyorogva felkapaszkodtam, kaptam a hátamba egy erős, de indulat nélküli lökést, és csatlakoztam a kényszermunkások csoportjához.

A hajó, amely a Gyászos-szigetekhez szállított minket, kicsi, de erős és tiszta volt. A fedélzet felsúrolva, a vitorlák akkurátusan leeresztve és összetekerve, minden a helyén, mindennek megvan a maga szigorú tengeri rendeltetése és érthetetlen elnevezése. Ha nem lennék tolvaj, tengerész lettem volna…

A minket felügyelő vagy tíz őr sokkal fesztelenebb volt, mint a hajó matrózai. Nem véletlen: állig fel voltak fegyverezve – számszeríjakkal, bronzpallosokkal, az egyiknek még golyózó is volt a kezében. De az egyenruhájuk szutykos, pofájuk fancsali és püffedt. Az igazságot még a vas sem fedi el.

Az őrök előtt vaskos kötélcsomó hevert. Minden úgy volt, ahogyan lennie kellett.

Ez jó. Éppen ezt reméltem.

Elfordítva az őrökről tekintetemet, a szigetekben kezdtem gyönyörködni. A szemem könnyezett, de ez nem számított, a hajófenék szűkössége után csodálkozva emlékeztem vissza arra, hogy létezik a világon perspektíva és távolság is.

A Gyászos-szigetek csoportja három szigetből áll, mi most a legnagyobb, legsűrűbben lakott és legszebb partján álltunk. Sűrű zölddel borított sziklás partok, távolabb vörhenyes dombok, egy hatalmas, meredek sziklán álló erőd uralja az öblöt, és a kikötő köré épült rendetlen, lármás és tarkabarka városka. Távolabb, a hegyekben kemencék füstje emelkedik a magasba… már csak gyéren, korábban sokkal több volt a füst. Szép volt ez az egész, az a haldokló, utolsó szépség volt ez, amit mindennél jobban szeretek…

A város közepén, ahogyan illik, magasba tör azt Üdvözítő templomának tűhegyes tornya és az Oltalmazó Nővér székesegyházának kupolája. Féltékenyen állapítottam meg, hogy a torony sokkal magasabb, és a farészek aranyozását nemrégiben újították fel. Jaj, Nővér, ha életben maradok – adományt adok, nem jó az, hogy mostanában megfeledkeznek rólad… A hajó közvetlenül a part mellett állt, a lefektetett rámpákon ide-oda jártak a teherhordók, lenéző mosollyal tekintve ránk. Rendben, majd még meglátjuk, ki nevet a végén…

Felkapaszkodott Marc, megbotlott, alig találta meg az utat. Az őrök hahotáztak esetlen mozgásunkat látva, világos volt, hogy semmi rosszra nem számítanak. Az egyik fegyenc el is esett, ez különösen élénk derültséget váltott ki.

Én a fényt élveztem. A szemem már hozzászokott, ez az én munkámhoz nélkülözhetetlen. Mellem sehogyan sem tudott betelni az édes, tiszta levegővel. Még az őrök szidalmai is csak fokozták jó hangulatomat – akárhogyan is, új emberek, nem azok az egy hét alatt gyűlöletessé vált pofák.

– A kötélhez – adta ki végül a parancsot az egyik őr. – Rajta, ki a legbátrabb?

És Marc hirtelen előlépett.

A tejfölösszájú!

A taknyos!

Majdnem ráordítottam: „Állj!” De nem volt szabad felhívni magunkra a figyelmet. Semmiképpen.

– Remek srác vagy – dicsérte meg Marcot egy idősebb, jobb érzésűnek látszó őr. – Engedelmeskedsz a parancsnak. Féld az Üdvözítőt, és akkor hazatérhetsz.

Ügyesen a fiú nyakára dobott egy kötélhurkot, amelyhez kötéllel egy másik, egészen szűk hurok volt erősítve. Kihúzta a szurkos kötélcsomó egyik végét, áthúzta a kis hurkon, és gondterhelten megkérdezte:

– Nem szorít?

Marc megrázta a fejét, és ezzel persze meghúzta a ravasz hurkot. Az őrök felröhögtek.

Az idős őr meglazította a csomót, és kioktatóan mondta:

– Ne rángasd a fejed, megfojtod magad… A következőt!

Kigondolt tervemet elvitte az ördög. De azért félrelökve a már éppen indulni készülő Lokit a kötélhez léptem. Szótlanul kivártam, hogy a nyakamra tegyék a hurkot, majd lehajoltam a csomóhoz, és kezdtem letekerni a kötelet.

– Hé, te meg mit művelsz? – csodálkozott az őr.

– Megfullad a gyerek, ha két felnőtt között áll – magyaráztam. – Neki kell elöl mennie.

– Tényleg… – Az őr végigpillantott a rabokon. Nyilván azon tűnődött, kit állítson közvetlenül Marc mögé, hogy minél alacsonyabb legyen.

De a rabok, mintha csak összeválogatták volna őket, mind magasak voltak. Valóban én voltam a legalacsonyabb… különösen most, hogy igyekeztem összehúzni magam.

– Jól van, állj be mögé – mondta az őr gondterhelten. – És vigyázz, hogy mész! Ha megfullad a fiú, kapsz a korbáccsal!

Most már szó sem volt önkéntes sorrendről, Marc apró termete megfosztotta az őröket a szórakozástól. A rabokat magasságuk szerint sorakoztatták fel, közben a bírókat szidalmazták, akik felnőtt konvojba sorolták be a fiút. Marcnak valószínűleg igaza volt, amikor azt mondta, hogy véletlenül került a bányába – ide rendszerint erős felnőtt férfiakat küldenek. A gyerekek számára megvan a maguk erejéhez mért büntetési forma – aranyhomokot mosnak északon, vagy régi ércbányák meddőhányóin maradványok után kutatnak.

Beálltam Marc mögé, és az általános ricsajt kihasználva odasziszegtem:

– Te meg mit művelsz?

– Maga mondta: két felnőtt között megfulladnék – felelte suttogva a fiú.

Hazudott. Ezt a magyarázatot csak az én szavaim után találta ki. Egészen másról volt szó – nem akarta kiengedni a kezéből a kést…

– Te nem tudod kinyitni a lakatot!

– Majd maga kinyitja.

Várakoztam, és közben forrt bennem a düh. Végre mindannyiunkat felfűztek a kötélre, a két végét pedig súlyos lakattal lezárt farudakhoz erősítették. Úgy… nagy kulcs, két tollal, három bevágással, balra fordul…

Késsel húsz másodperc kell a kinyitásához. Sok. Gyorsabban kell csinálni. Bár az őrök itt nem veszik túl komolyan a szolgálatot, de húsz másodperc alatt bármelyik észreveheti, hogy valami nincs rendben.

– Indulás előre, elég a henyélésből! – Miután valamennyiünket rabláncra fűztek, az őrök hangneme alig érzékelhetően megváltozott. Látszólag ugyanúgy gúnyolódtak, de most komiszabbul, ingerültebben. – Indulás!

És megindultunk a hajóról lefelé.