TOM CLANCY

MARK GREANEY

CÉLKERESZTBEN

PARTVONAL KIADÓ

Original title: LOCKED ON

Published by G. P. Putnam’s Sons,

a division of Penguin Group (USA) Inc.

All rights reserved.

Copyright © 2011 by Rubicon, Inc.

Célkeresztben © Partvonal Könyvkiadó, 2013

Magyar fordítás © Holbok Zoltán, 2013

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben,

sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható,

sem elektronikus, sem mechanikai eljárással.

Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével

történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2013

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Baranyi Vivien

Szerkesztő: Korentsy Márta

Korrektor: Kótai Katalin

Borító: Bóna Endre

Tördelés: Zsankó Adolfina Sarolta

ISBN 978-615-5283-22-2

1

Az oroszok Csornaja Akulának, vagyis Fekete Cápának nevezik Kamov Ka–50-es harci helikopterüket. A név roppant találó, hisz a gép amellett, hogy karcsú, áramvonalas és masszív, rendkívül fürge és mozgékony is egyben. Mindennek tetejébe rendkívül hatékonyan képes lecsapni áldozatára.

A Ka–50-es géppár kibukkant a hajnali ködfüggöny mögül, és a völgyfenék felett alig tíz méterrel, kétszáz csomós sebességgel hasított át a sötét égbolton. Szoros, lépcsőzetes formációban haladtak, helyzetfények nélkül. Földközeli útvonalrepülést hajtottak végre egy kiszáradt vízfolyást követve. Északnyugatra tartottak a harminc kilométerre fekvő Argvani, a legközelebbi jelentősebb nyugat-dagesztáni falu irányába.

A gépmadarak két, egymással szembeforgó, koaxiális rotorja könnyedén hasította a ritkás hegyi levegőt. A két lapátsoros rotor elrendezése szükségtelenné tette a farokrotor használatát, aminek köszönhetően a helikopter gyorsabb lett: hajtóműve nagyobb hajtóerőt tudott kifejteni, ráadásul a gép kevésbé lett sebezhető a földi légvédelemtől. A megoldás kiiktatta a helikopter Achilles-sarkát, vagyis a sérülékeny farokrotort, melynek sérülése vagy meghibásodása általában végzetes következményekkel járt.

Mindezen sajátosságai és egyéb korszerű rendszerei – öntömítő, lövésbiztos üzemanyagtartálya, valamint kompozit anyagokból, többek között kevlárból készült sárkányszerkezete és többrétegű páncélzata – révén a Ka–50 rendkívül masszív helikopter volt, s amilyen masszív, legalább annyira halálos ütőerejű is. Az észak-kaukázusi célpontja felé tartó géppár mindkét tagját bőségesen ellátták földi célok elleni munícióval. Fegyverzetüket a géptörzs alján elhelyezkedő, négyszázötven lőszert tartalmazó 30 mm-es gépágyú mellett a belső pilonokra szerelt negyven darabos, 80 mm-es nem irányított rakétaindító-blokkok, valamint a külső pilonokra függesztett AT–16 típusú irányított levegő-föld rakéták alkották.

Mindkét Ka–50-es éjszakai bevetésre is alkalmas változat volt. A célpontra rárepülve kizárólag az éjjellátó készülékükre, a nagyméretű folyadékkristályos kijelzővel kombinált ABRIS navigációs rendszerükre és FLIR szenzorukra hagyatkozhattak, ha nem akartak nekiütközni egymásnak, a völgyet szegélyező meredek sziklafalaknak, vagy az alattuk elterülő domborzati elemeknek.

A vezérgép pilótája az órájára pillantott, majd beleszólt a sisakjára szerelt mikrofonba. – Hét perc a célig. – Vettem – nyugtázta mögötte repülő társa.

A faluban, amelyre hét perc múlva a pusztulás várt, még a kakasok is az igazak álmát aludták.

Itt, a sziklás domboldalon levő épületcsoport közepén fekvő istállóépületben hevert Iszrapil Nabijev egy szalmaágyon, gyapjúpokrócba csavarva. Próbált elaludni. Nyakát gondosan behúzta, karját szorosan a mellkasára erősített málhafelszerelés köré kulcsolta. Arcát sűrű arcszőrzet fedte, épp csak az orra hegye állt ki belőle; bár a kesztyű valamelyest melegen tartotta, a pajtába beáramló szél a ruhája ujján keresztül egészen a könyökéig hatolt.

Nabijev városi ember volt, a Kaszpi-tenger partjáról, Mahacskalából származott. Bár nemegyszer aludt már pajtában, barlangban, sátorban vagy földbe vájt üregben a szabad ég alatt, maga is tömbházban nőtt fel, ahol volt villany, víz és televízió. Ezek a kényelmi funkciók most igencsak hiányoztak. Ezzel együtt senkinek sem panaszkodott. Tudta, hogy szükség van erre a kis kiruccanásra. Munkája szerves része volt, hogy néhány havonta ellátogasson ide, hogy szemügyre vegye az embereit, tetszik vagy sem.

Legalább nem egyedül kellett itt sínylődnie. Nabijev soha nem ment sehová egyedül. A hideg istállóban védelmi osztagának öt tagja is ideiglenes tanyát vert vele együtt. Bár koromsötét volt, jól hallotta a horkolásukat, érezte testük és a Kalasnyikovok fegyverolajának jellegzetes szagát. A Mahacskalából őt elkísérő másik öt ember odakint állt őrségben, a helyi harcosok felével kiegészülve. Valamennyien éberen őrködtek, gépkarabélyuk és egy bögre forró tea mindig ott volt a kezük ügyében.

Iszrapil saját fegyvere, mintegy utolsó védelmi sáv gyanánt, csupán karnyújtásnyira hevert tőle. Az AK–74U a jó öreg Kalasnyikov rövid csövű változata volt. Miközben Iszrapil a beáramló huzat elől elhúzódva az oldalára fordult, kesztyűjében megragadta a gépkarabély műanyag markolatát, és közelebb húzta magához a fegyvert. Egy darabig fészkelődött, majd a hátára fordult. Befűzött bakanccsal és tölténytárakkal megpakolt málhamellényben felettébb nehéz volt kényelmesen elhelyezkedni.

És nemcsak a pajta kényelmetlenségei miatt hánykolódott még mindig ébren. Egy esetleges rajtaütésszerű támadás miatt is állandóan főhetett a feje.

Iszrapil jól tudta, hogy ő az oroszok egyik legfőbb célpontja. Azt tartották róla, hogy ő az ellenállás jövője. Népe jövője. És nemcsak az iszlám Dagesztán jövője, hanem egy leendő kaukázusi iszlám kalifátus legfőbb letéteményese.

Nabijev Moszkva egyik első számú célpontjának számított. Gyakorlatilag egész életét az oroszok ellen folytatott harcnak szentelte. Már tizenegy éves korában harcolt ellenük. Az első orosz katonát 1993-ban ölte meg Nagor-no-Karabakban, alig tizenöt évesen, azóta rengeteg orosszal végzett Groznijban, Tbilisziben, Chinvaliban és Mahacskalában.

Most, nem egészen harmincöt évesen ő volt a Dzsamaat Mudzsáhid (Iszlám Jogrend Közössége), a dagesztáni iszlám militáns szervezet műveleti parancsnoka, akinek kelettől nyugatig, a Kaszpi-tengertől Csecsenföldig, Grúziáig és Oszétiáig számos harcos az irányítása alá tartozott. Valamennyien egy célért, a betolakodók kiűzéséért és a saría megteremtéséért küzdöttek, az isteni igazságosság jegyében.

És inshallah – ha Isten is úgy akarja – Iszrapil Nabijev nemsokára egyesítheti a Kaukázus összes szervezetét, beteljesítve legfőbb álmát.

Az oroszok szemszögéből ugyanakkor ő volt az ellenállás jövője.

Mindezzel a saját emberei is tisztában voltak, ami valamelyest megkönnyítette cseppet sem könnyű életét. Saját védelmi osztagának tíz tagja és a helyi Argvani sejt tizenhárom harcosa közül bárki bármikor büszkén feláldozta volna érte az életét.

Iszrapil közben ismét az oldalára fordult, próbálta távol tartani magától a hideget, s fegyverét keze ügyében tudva igyekezett a körülményekhez képest kényelmesen elhelyezkedni. A gyapjútakarót egyre feljebb cibálta, miközben a szakálláról próbálta a közben rákerülő szalmaszálakat lepöckölni.

Nem egyszerű, gondolta magában. Remélte, hogy pirkadat előtt egyik emberének sem kell majd feláldoznia magát érte.

Iszrapil Nabijev épp hogy álomba merült, amikor a falu mögött, a hegyoldalban máris kieresztette a hangját egy kakas.

A kakas kukorékolása félbeszakította a madártól néhány méterre a fűben gubbasztó orosz katona rádióüzenetét. Megvárta, amíg a kakas befejezi a rikoltozást, majd ismét a szája elé tartotta a mellényére erősített rádiót. – Alfa csoport a támogató egységnek. Látunk benneteket, egy perc múlva vonalba érünk.

Nem érkezett hangos felelet. A támogató mesterlövészeknek legalább tíz méterre meg kellett közelíteniük egy salaktéglából emelt kisebb épületet, hogy megfelelően rálássanak a tőlük körülbelül száz méterre levő célpontra. Így okosabban tették, ha mellőzték a beszédet. Még suttogni sem nagyon volt célszerű ilyen közel az ellenséghez. A megfigyelő kétszer megnyomta a válasz gombot, dupla kattintással jelezve, hogy megkapta Alfa üzenetét.

A megfigyelő mögött, a meredek hegyoldalban nyolc további társuk is nyugtázta a két kattintást, mire lassan ők is megközelítették a terepet.

Ők nyolcan, valamint a védelmi állásban levő két támogató mesterlövész az orosz Szövetségi Biztonsági Szolgálat, az FSZB emberei voltak. Különítményük az FSZB Különleges Műveleti Központjának Alfa Parancsnokságához tartozott, amely az orosz Spetsnaz speciális bevetési egységek elitjének számított. Az FSZB Alfa csoportjának tagjai a terrorelhárító műveletek, a túszmentés, a városi bevetések és egy sor harcművészeti ág legavatottabb szakértői voltak.

Az egység valamennyi tagja alpinista kiképzést is kapott, talán többet is, mint amennyi jelen küldetésük teljesítéséhez indokolt lett volna. Az északi irányban mögöttük magasodó csúcsok jóval magasabbak voltak, mint a völgyet övező hegyvonulatok.

Nem is emiatt esett rájuk a választás erre a bevetésre, hanem egyéb képességeik miatt. Kiválóan értettek ugyanis a lőfegyverekhez, az éles fegyverekhez, a közelharchoz és a robbanószerekhez. Az Alfa csoport tagjai voltak a Spetsnaz kemény magja, a válogatott gyilkosok krémje. A titkos akciók, az álcázás és a lopakodás mesterei.

Az oroszok az éj leple alatt lassan osontak előre, az idáig vezető út minden viszontagsága ellenére minden érzékükkel éberen figyeltek. A behatolás zavartalanul ment; a célállomásig vezető mintegy hatórás út során csupán az erdővel kellett megbirkózniuk, közben legfeljebb állatokkal találkoztak a meredek falú hegyszorosban: állva alvó és gazdátlanul legelésző tehenekkel, a lombok közül ki-be surranó rókákkal, illetve hosszúszarvú kőszáli kecskékkel.

Az Alfa csoport számára nem volt ismeretlen Dagesztán, bár eddig jóval több tapasztalatot gyűjtöttek a közeli Csecsenföldön, ahol az igazat megvallva sokkal több terroristát kellett kiiktatniuk, mint Dagesztánban, annak ellenére, hogy a Dzsamaat Mudzsáhid emberei szemlátomást igyekeztek felzárkózni nyugati muzulmán testvéreik mögé. Csecsenföldet jobbára hegyek és erdőségek borítják, míg Dagesztán konfliktuszónái jellemzően a városokra koncentrálódnak. A ma esti Omega jelű célpont volt a szabályt erősítő kivétel. A szorosan egymást érő lakóépületek kis csoportját mindenütt fával borított sziklás dombok övezték, a közöttük elfutó földutak közepén árkok húzódtak, melyek az összegyűlt csapadékot a folyóba vezették.

A katonák egy kilométerrel korábban hátrahagyták a hátizsákjukat, hogy a szükséges hadfelszerelésen kívül semmi felesleges teher ne nyomja a vállukat. A falu határában elterülő legelőn átvágva négykézláb, kúszásban, álcázva közelítették meg a helyszínt, majd a karámhoz érve kétfős csoportokra oszoltak. A falu széléhez érve elhaladtak a támogató mesterlövészek mellett, majd villámgyorsan behúzódtak az ott sorakozó építmények, egy etető, egy gazdasági melléképület, egy kisebb lakóépület és egy bádogtetős traktorbeálló takarásába. Ahogy haladtak előre, éjjellátó készülékükkel minden egyes sarkot, utat és sötét ablakot gondosan végigpásztáztak.

AK–105-ös gépkarabélyukhoz több száz 5,45 x 39 mm-es töltény lapult a hátukat, oldalukat és derekukat szabadon hagyó taktikai mellényükben, amely lehetővé tette, hogy mindvégig a földhöz tapadva mozoghassanak, rejtve az őrszemek és az ellenséges fegyverek elől. Zöld zubbonyukat és zöld lövedékálló védőmellényüket sárral és fűvel álcázták, amely az olvadt hótól és testük hőjének kipárolgásától mindvégig nedves volt.

Pisztolytáskájukban egy-egy .40-es kaliberű MP–445 Varjag típusú, orosz gyártmányú félautomata pisztoly lapult. Néhányuknál .22-es kaliberű hangtompítós pisztoly is volt 2,9 grammos üreges fejű lövedékekkel ellátva, amit szükség esetére az őrzőkutyák okos buksijába szántak fegyelmező célzattal.

Felmérték a célpont helyzetét. Az istálló előtt mozgást észleltek. Őrszemek voltak. Bizonyára a közelben levő többi épület körül is lehetnek páran, talán ébren is vannak, bár éberségük ebben a kora hajnali időpontban nyilván szenvedett némi csorbát.

Az oroszok széles félkörívet alkotva helyezkedtek el a célpont körül, s fegyverük markolatát szorítva, térdre és alsó karra támaszkodva egy percig lapos kúszásban, majd két percig arccal lefelé kúszásban haladtak előre. Időnként egy-egy szamár megmoccant, egy kutya vakkantott, egy kecke mekegett egyet, de semmi olyan különös dolog nem történt, ami szokatlan lenne ilyentájt egy falusi farmon. Végül a nyolc katona szétszóródott az épület háta mögött, négyszer kettes csoportban pásztázva az előre kijelölt tűzkörletet amerikai EOTech holografikus fegyverirányzékkal felszerelt, orosz gyártmányú fegyvereikkel. Figyelmesen kémlelték a lézer célzópontot a hajszálkeresztben, pontosabban az ablakokat, az ajtókat és a keskeny átjárókat, amelyek abban megjelentek.

Ekkor a vezetője a rádióba suttogta: – Mindenki a helyén.

Ha ez egy szokványos rajtaütés lett volna egy terrorista bázison, az Alfa egység robusztus páncélozott csapatszállító járművekkel vagy helikopterrel érkezett volna a helyszínre, és repülőgépekről valóságos rakétazáport zúdítottak volna a falura, miközben az egység tagjai gyors egymásutánban pattantak volna elő a páncélozott járművekből, vagy kötélen ereszkedtek volna le az őket szállító helikopterből.

Ám most nem szokványos rajtaütésről volt szó. Azt a feladatot kapták, hogy élve kerítsék elő a célszemélyt, azt a férfit, aki az FSZB hírszerzési forrásai szerint birtokában volt gyakorlatilag minden olyan fontos névnek és helyszínnek, ami a dzsihád dagesztáni, csecsenföldi és ingusföldi vezetőivel kapcsolatba hozható. Ha sikerül elfogni ezt a személyt, és kiszedni belőle a birtokában levő információkat, azzal az FSZB gyakorlatilag végzetes csapást mérne az iszlám ügyre. Az akcióban részt vevő nyolc kommandós ennek tudatában lapult a célépület háta mögött, az épülettől mintegy huszonöt méternyire, zárat vonva az istálló köré. A támadók már úton voltak, nyugat felől, a völgy irányából gyalogosan közelítették meg a helyszínt.

Ha a műveleti terv beválik, egyenesen az istálló végében felállított csapdába csalják a célszemélyt. Az Alfa csoport tagjai szerint a műveleti terv sokat ígérő volt, a kaukázusi harcászati tapasztalatok tükrében alakították ki. Az ellenállók tőrbe csalt vezetői a túlerővel szembesülve általában menekülőre fogták a figurát. Nem mintha a dagesztáni és csecsen harcosok gyávák lettek volna. Szó sincs erről, bátorságnak egyáltalán nem voltak híján. Csakhogy vezetőik sokkal fontosabbak voltak számukra. A gyalogos katonák ilyen helyzetben gondolkodás nélkül szembeszálltak a támadókkal, és a melléképületekből vagy a homokzsákokkal körülbástyázott bunkerekből nyitottak tüzet rájuk, ahonnan akár egyetlen ember egyetlen fegyverrel képes volt feltartóztatni egy egész támadó alakulatot arra az időre, amíg a vezetőjük a védelmi osztag embereivel a hegyekbe menekül, melynek minden zegét-zugát nyilván úgy ismerték, mint szeretőjük legapróbb vonásait.

A Spetsnaz alegység a menekülők feltartóztatására rendezkedett be, türelmesen, lélegzet-visszafojtva várva, hogy felbukkanjon a keresett személy.

Az akcióban részt vevők lövedékálló védőmellényének irattartó zsebében ott lapult egy-egy barnás színű laminált kártya Iszrapil Nabijev arcképével.

Nem kifejezetten irigylésre méltó sors, ha valaki az orosz különleges rendeltetésű alakulatok tagjainak a kezére kerül, és azzal szembesül, hogy ábrázata megegyezik a képen látható személyével.

Ennél csak az rosszabb, ha a különleges egységek kezére kerülve az arca nem egyezik a keresett személyével, mivel az oroszok számára az egész faluból csupán egyetlen ember esetében volt fontos, hogy élve előkerüljön.