FEHÉR BÉLA

Jelenetek egy vakondűző életéből

FEHÉR BÉLA

Jelenetek

egy vakondűző

életéből

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Fehér Béla, 2013

Felelős szerkesztő: Király Levente

Borító: Baranyaí András

ISBN 978-963-14-3141-4

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Cikázva lobban sok-sok ferde kép,

És lát, ahogy nem látott soha még”

Kosztolányi Dezső

A szegény kisgyermek panaszai

(szél)

Küszöbön az ősz, a levegő illata megváltozott, nyers, mint az ázott vasé. Reggel óta bőg a szél a Hortobágyon. Szemem, szám megtelt porral, mire a Nádházi utcából visszakutyagoltam a csárdához, onnan a 33-as úton gyalog indultam Debrecen felé. A faluvégi erdősávnál teherautó fékezett mellettem, műtrágyával megrakodva Balmazújvárosba tartott. Elvitt az elágazásig, az nagyjából tizenhét kilométer. Onnan megint gyalog vergődtem tovább a porviharban. Paflek úr mozgolódott a belső zsebemben, beszéltem hozzá, a hangomtól megnyugodott, elvackolta magát. A Keleti-főcsartona hídja után Gyermekszállítás feliratú VW Transporter vett fel. A sofőr, huszonöt év körüli srác, letekerte az ablakot. Pattanj be, cimbora, Kismacsra megyek, az óvodába, odáig elviszlek. A kocsiban okádékszag terjengett. Megköszöntem, hogy felvett, aztán megkérdeztem, szerinte miért tegezi le mindenki a stopposokat.

– Nem értem, mi bajod.

– Maga is letegezett, pedig az apja lehetnék.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy letegezett, pedig sose találkoztunk.

– Figyelj, bazmeg, ha valami nem tetszik, kiszállhatsz!

Ekkor olyan széllökést kapott oldalról, hogy majdnem leszaladt az útról a kocsi. Kikáromkodta magát, aztán cigarettával kínált, de nem fogadtam el. Rágyújtott. Egy darabig szótlanul ültünk, hol az utat figyelte, hol az ölembe fogott hátizsákot. Az oldalára kötött fél pár Martens bakancs a kézifékre lógott. Lenézett a lábamra, megvolt mind a kettő.

– Látom, lenyúlták az egyik surranódat, basszák az anyjukat, a meleg szart is kilopják az ember alól – csóválta a fejét. – Túrázol?

– Olyasmi.

– Debrecenben laksz?

– Miért érdekli?

– Nem érdekel – rántotta meg a vállát.

(mosópor)

A Lövölde téri lakásban történt, még az esküvő előtt. Szélvihar zúgására ébredtünk, mintha Boeing ereszkedne a háztetőre. A Liget felől csapott le, meglovagolta a Fasort, rázta az ablakokat, a háztetőkig csavarta fel a Lövölde tér porát. Masa kimászott a takaró alól, vékony kis segge világított a félhomályban. Kicsoszogott a konyhába, feltette a kávét, aztán visszabújt mellém.

– Tudni akarom, volt-e Párizsban valakid. Legyél őszinte, Gyulus, ne verjél át, tudod, hogy nem érdemlem meg.

– Minél kevesebbet tudunk egymásról, annál cukrosabb lesz az életünk. Én se kérdezem, melyik kezeddel bűvölted a férjed tojásait. Párizs már messze van. Tán igaz se volt.

– Valami kis francia cafrinkát kúrogattál, igaz?

– Egy besavanyodott magyar meteorológusnőt. Azt is csak egyszer. Szatyormellei voltak. Amikor levetkőzött, a harisnyáját nem húzta le.

– Hú, az már perverzió. Vagy nem?

– Az mondta, gombás a körme. Szégyellte. Dugás közben visított.

– Ezzel eddig nem dicsekedtél. Más nem volt?

– Algériai csajok. Berberek.

– Ez komoly? Berberek?

– Némelyik már Párizsban született.

– Állítólag prűdek, le se vetkőznek.

– Ezek levetkőztek.

– Kicsi a mellük, igaz?

– Mindnek nagy volt, kávébarna bimbóval.

– Szőrösek?

– Baromi szőrösek. Bozótvágó kellett hozzájuk.

– Figyelj, Gyulus, ezt nem értem. Miért pont az arab csajokra buktál? Annyira jók?

– Így alakult. Testvérek voltak.

– Testvéreket dugtál?

– Nem egyszerre, kis tücsök, az nem az én műfajom, hanem külön-külön, ahogy a csillag megy az égen.

– Hogy hívták őket?

– Dahab és Hanan.

– Ennyi?

– Alhena, Numa, Ilham. Numába beleszerettem.

– Azt hallottam, más a szaguk, mint a fehér emberé.

– Ez igaz. OMO-szaguk volt. A hajuknak, a bőrüknek, a hónaljuknak, még a pinájuknak is OMO-szaga volt.

– Omószag? Az meg mi a szent szar?

– Mosópor, nyuszikám! Az OMO egy mosópor. Mosodában dolgozott mindegyik. Érted már?

(krizantém)

Az emberi pályafutás legfényesebb pillanata, amikor véget ér. Következik a nagytakarítás. A kihűlt húst felravatalozzák, a sok süket birka pedig megrendülve bámulja, mert önmagát képzeli oda, mondta apám, idősebb Ecsedi Gyula. A horgolt terítővel letakart asztalnál ült a nappaliban, én, ifjabb Ecsedi Gyula, hatéves magyar állampolgár mellette térdepeltem a széken. Gyakran magához hívott, ha elővette a ruhásszekrényből nagy becsben tartott örökségét, a vászon irattartót. Mocskos volt, és rojtosra kopott, mint egy gázálarctarisznya. Leoldozta róla a szalagot, kivette imádott apja, Ecsedi Kamill feljegyzéseit. Merengett fölöttük, néha bólogatott, saját gondolatait helyeselte. A rajzok ravatalterveket ábrázoltak, a nagyapám ugyanis halottkémlelő volt, érett férfikorára pedig a ravatalozás művésze, ezért is vette fel a Don Camillo nevet. Nyolcvannyolc éves korában gázolta halálra egy oldalkocsis motor Debrecenben. Az út közepén állt, éppen szivarra gyújtott. Apámtól tudom, hogy a temetői személyzet igyekezett méltó ravatalt emelni neki, a végén mégis elrontották. Rózsaszínű krizantémmal rakták körül a koporsóját, felfogod ezt, Gyuluska, színtiszta szabotázs, de hiába, mit csináljunk, egyedül Don Camillo értett a halotti harmóniához, mert az ösztöne megsúgta, mi illik össze, mi nem. Aztán a szemembe nézve, melankolikusan mosolyogva szavalni kezdett. Ha jön majd a nagy temetési nap, hol ünnepélyes, lassú gyász-zenével, és fátyolos zászlók kíséretével a hősöket egy közös sírnak adják. Ugye milyen álomszép gyönyörű szómuzsika? Igen, mondtam, mire az asztalra csapott. Nem az! Soha ne dőlj be az üres szavaknak! A hüvelyk- és mutatóujja közé csípte az államat, ez kellemetlen, bosszantó szokása volt. Vésd az okos kis fejedbe, Gyuluska, a zene a fontos, lehet, hogy a legfontosabb, az adja a szertartás gerincét. A moll-hangzás mindig szívig hatol, a hülye versek nem tudnak versenyezni vele! Figyelj apukára! Ha majd engem terítenek ki, kisfiam, nehogy Sosztakovics XI. szimfóniáját játsszák nekem, mert a látszat ellenére nem vagyok kommunista. Jó, egy picikét talán igen, de csak amennyire elvárják. Wagner viszont jöhet! A gyászinduló az Istenek alkonyából. Attól még a ravatalon is könnybe lábadok! És még valami. Rúgd tökön, aki rózsaszínű krizantémmal közeledik a porhüvelyemhez!

Kint a konyhában anyám a falhoz vágta a mosóporos dobozt, szitált a Tomi Sztár, megfestette a levegőt, beterítette a bútorokat. Utána a tányérok következtek. Három csattant a falon, a mosogató fölött leszédült néhány csempe. Hallottam, ahogy anyám szétrugdalja a törmeléket. Toporzékolt, szitkozódott. Miért nem ment temetésrendezőnek, maga agybaszott, vörös idióta! Ha annyira meg akar dögleni, nyissa magára a gázt, addig elmegyünk a gyerekkel moziba!

Apámhoz bújtam, féltem.

Egy órával ezelőtt Tiszakürt főterén parkoltam le, itt töltöm az éjszakát. Félreverték a harangot, úgy látszik, valaki pályafutása csúcsára érkezett. Kicsomagoltam a sonkás szendvicseimet, ezeket vacsorára vettem Kecskemét után, egy benzinkútnál. A sonka közepe kékeszöldre színeződött, sebaj, az élet is elég tarka. A kemény tojást utálom, kihajítottam. A csirkehúst is utálom. Erről ugrik be, hogy Masa se bírta a kemény tojást. Ellenben a téliszalámis szendvicset nem unta meg. Másfél centis karikákkal párnázta a kenyeret, utána úgy telelőtte majonézzel, hogy minden harapásnál kigyűrődött a szendvicsből. Aki örökké úton van, megbarátkozik a hideg koszttal, megalkuvásból rászokik.

Kinéztem a Robur ablakán. A kocsma előtt munkaruhás kísértetek támasztották a falat. A közelben kutya nyüszített, olyan fájdalmasan, mintha Lumnit patront dugtak volna a valagába. Felbontottam egy üveg sört, bekapcsoltam a rádiót, zengett a dal, duettet énekeltünk.

Lövölde tér, ott mindig hideg van, és fúj a szél, és nem süt a nap sehonnan.

(sms 1)

Romkocsma, szappanopera, etnobiznisz.

(szellemidézés)

Hazatérésem után Masa barátnője, a szopós Ilona hozott össze Don Camillóval, Ilona ugyanis hitt a túlvilágban, jobban, mint a láthatóban, ami körülölelte, ahonnan senkit nem tudott megidézni, mert kerülték, mint a leprást, mindenki büdös bolondnak tartotta, kivéve Masát, és egy darabig engem. Minden hónap utolsó napján, késő délután futott be. A homloka nyirkosan fénylett, idegenszaggal telt meg a szoba. Masa szalámis-majonézes szendvicseket készített, én lefőztem nyolc adag kávét. Éjfél előtt Ilona krétát fogott, háromszöget rajzolt az asztalra.

– A mágia alaptétele, hogy a szellemek festett háromszögben öltenek testet.

Ezt minden alkalommal elmondta.

El se tudtam képzelni, miként mehet végbe. Egyáltalán: mi az, hogy testet ölteni? Felvenni a körvonalakat, mint egy ruhát? De akkor hogy néz ki az illető, mielőtt testet öltene? És vajon mi történik a testet öltést követően? Valami átlátszó lény tornyosul majd az asztal tetején? Vagy a háromszögben hullámzik, mint egy vetített kép? Végeredményben egyszer se fordult elő, hogy valaki testet öltött volna. Ilonát csalódottá tette a kudarc, úgy viselkedett, mint akit becsaptak. Lógatta az orrát, vádaskodott.

– Valaki közülünk nem hisz eléggé. Távol tartja a szellemeket. – Masához fordult. – Beszélj a fejével. Ennek így semmi értelme.

– Hallod, Gyulus? Miattad csak az időt pazaroljuk – nézett rám Masa, de nem volt benne szemrehányás.

Ilona elém penderült, kékesen gőzölgött a szájából a szalmiákillatú gőz.

– Legalább a nagyapját megtisztelhetné azzal, hogy szóba áll vele. Vagy már Kamilla bácsi se érdekli?

– Don Camillo – igazítottam ki.

– Tudom! Híres bűvész, Kolozsváron, vagy hol.

– Halottkémlelő volt Debrecenben.

– Bánom is én, nem magoltam be a családfáját. Megjegyzem, halottkémlelő nincs. Talán halottkém.

Kihoztam a hálószobából a vászon irattartót.

– Tessék! Szagoljon bele!

– Gyuluskám, még te vagy megsértődve? – próbálkozott szelíden Masa. Ilonához fordult. – Nem való neki a szellemidézés. Kiborul tőle.

– Hát, itt a baj – csóválta a fejét Ilona. – A szertartásra lelkileg kell felkészülni. A hit fejben születik, onnan szivárog a szívburokba.

Ilona orra alá dugtam nagyapám fogalmazványát. „Utasítás Debreczen Szabad Királyi Városba rendelt halottkémlelők számára. Regulába foglalta: Ecsedi Kamill halottkémlelő, 1929-dik esztendő Szent Mihály havában.”

– Tud olvasni?

– Amíg hőzöng, nem járulhat a szellemek elé – mosolygott fölényesen Ilona. – Túlesett már Eliphas Levi könyvén?

– Dehogy! A klozetre szokta magával vinni, csak ott olvassa. Legalább egy év, mire végez – árulkodott Masa.

– Nem vagyok meglepve. Kilométerekről kiszúrom a vécén olvasó típusokat.

– Én meg a vénlányokat, akiket soha nem öntözött pártos honfivér – vágtam rá, mire Ilona bőgni kezdett. A falnak fordulva vonított, aztán elrohant.

– Ez mire volt jó? – kérdezte Masa, miután az ajtócsapódás hangja végigszáguldott a lakáson, és a sötét ablaknak ütközve elhalt.

– Kipukkadt a babonás ribanc, mint a biciklibelső – válaszoltam derűsen.

A következő hónapban Ilona menetrend szerint befutott. Fülig ért a szája, szóba se került, ami történt.

– Ma sikerülni fog! Megálmodtam! – jelentette ki, aztán megitta az egyetlen hűtött sörömet.

Leültünk az asztalhoz, kezünk összeért. Ilona feje a mellére billent, érthetetlen szavakat mormolt, és egyszer csak Don Camillo megérkezett. Nem öltött testet, hanem a hátunk mögött, aztán a fejünk fölött kavargott. Látni nem lehetett, mégis éreztük a jelenlétét. Hideget árasztott, mint egy jégtömb. Masára rájött a reszketés.

– Félek – nyekeregte. Utóbb bevallotta, hogy összepisilte magát.

– Kérdezzen tőle, Gyula! De gyorsan! – hajolt a fülemhez Ilona.

Lebénultam. Nem tudom, mennyi idő telt el, mire eszembe jutott egy kérdés, de akkor a vállamra rebbent egy kéz, éreztem a súlyát. A fülemet birizgálta, megérintette a kopaszodó fejemet. Kamill bácsi tapogatott. Huzat támadt, az asztal szélére állított gyertya kialudt, sötétbe borultunk.

– Elment. Ezt jól elbaltáztuk – bosszankodott Ilona.

– A kibaszott életbe, gyújtsatok már villanyt! – nyüszített Masa.

(kávé)

Ez éppen egy éve történt, nyár végén. Az volt az első szezonom a cégnél. Emlékszem, a barom Kajetán hívása Veszprémben ért utol. Éppen végeztem a munkával a József Attila utca felső végén, a villanegyed egyik kertjében. A Lumnit patronokat pakoltam vissza a faládába, amikor kukorékolni kezdett a zsebemben a mobil. Megéreztem, hogy Kajetán hív. Bármibe fogadok, megint változott a menetrend.

– Merre kóborol, Gyula vitéz? Változott a menetrend! Papírt elő, vésse fel!

– Terepen vagyok, se toll, se papír.

– Ne szórakozzon, Gyula, hallja! Kibaszott másnapos vagyok!

– Mára még két címem van, Herenden és Nagyvázsonyban.

– Nem vagyok vak, én is látom az előjegyzéseket! Gond egy szál se, Herendet és Nagyvázsonyt átrakom holnapra, lehet, hogy addig befut még valami azon a környéken, de most irány Keszthely! A pasas külföldre utazik, fizeti a sürgősségi felárat. Mondom a címet!

– Innen menjek Keszthelyre, és holnap jöjjek vissza? Óriási benzinpazarlás, de maga tudja.

– Figyeljen, Gyula, ne rabolja az időmet! Éppen két jól fejlett fiatalkorú szorgoskodik rajtam. Keszthely, Deák Ferenc utca 24. Doktor Torjai. Vette? Délután háromig érjen oda, különben lapát!

Kajetán, a cégvezető – sunyi kis alak, de ügyes üzletember – soha nem bízott bennem, egyetlen ügyfélnek se adta meg a telefonszámomat. Minden megrendelés rajta keresztül érkezett, de persze nem tudta, hogy a kerttulajdonosok felbátorodnak, ha saját szemükkel látják a vakondnép elleni keresztes háborút. Egy darabig figyelnek a kerítésen túlról, aztán közelebb merészkednek, kérdéseket tesznek fel a Lumnit patronról. A végén azt mondják, hallgasson ide, mester, ha végzett, ugorjon át, nálam is sanyargatják a kertet a szemét kis bestiák! A soron kívüli munka bőven belefér az időmbe. A külön pénz pedig a zsebembe. Kajetán örökké gyanakszik, de hiába, márciusban kénytelen annyi patront átadni, hogy őszig elég legyen, ne kelljen visszajárni Érdre, vételezni, mert a Robur az enyém, de az üzemanyagot az útinapló alapján ő fizeti. Egy hónap alatt nagyjából háromszáz patronra van szükségem, szeptember végéig kétezernél többet elfüstölök, de megesik, hogy hibás a Lumnit, nem robban be, így aztán Kajetán háromezerrel enged utamra, hogy legyen tartalék.

Vitorlát fel, irány Keszthely! A szigligeti fasort elhagyva letértem a 71-esről, földúton zötyögtem a távoli bokrokig. Nem volt több háromszáz méternél, de annyi éppen elég, hogy elhagyjam az országút zaját. A kávéfőzés nálam felülírja a menetrendet. Ha rám tör a koffeinéhség, muszáj megállnom, mert kizárólag azt a kávét iszom meg, amit én főzök Roburom konyhájában. A presszólöttyöt igyák a tudatlan néptömegek! Párizsi éveimben fedeztem fel, hogy a kávé gyógyhatással van rám. Alig vártam, hogy lejárjon a munkaidő – tizenegy évig kukásautón sofőrködtem –, átöltöztem, és leültem a Port de Champerret és a Boulevard Berthier sarkán lévő La Terrasse Villers egyik asztalához. Ismertek már, kérés nélkül hozta a pincér az olajosra főzött, ujjnyi kávét, hozzá talpas pohárkában az ánizslikőrt, benne három szem frissen pörkölt kávébabbal. Szétfutott a számban az összerágott kávészemen átszűrt ánizs íze. Kávét daráltam, betöltöttem a Pedrini főzőt, takarékra csavartam a palackos gázrezsót, aztán kitettem a fűre a nyugágyamat. Mezei virágok között vártam, hogy kicsepegjen a kávém. Jobbra a Balaton kék egét, balra, párafüggöny mögött a Szent György-hegyet, távolabb a Gulácsot láttam. Erről ugrik be, hogy még tavasszal jártam egy gazdag pofánál Füreden, az öreg falu szélén. A hegyoldalban állt a villája, alatta Tihany, az egész félsziget, meg a fél Balaton. Szakszerűen telepített, időzíthető automata öntözővel ellátott gyep vette körül a házát, fa, bokor sehol. Terméskővel kirakott kocsiút vezetett a garázshoz. A vakondlegénység majálist ült a fű alatt, olyan rombolást, mint ott, nem sokat láttam. A pasas majdnem elsírta magát, amikor megmutatta. Füstpróbára se volt szükség, nyolc bejáratot találtam, mindbe dugtam Lumnitot, pusztuljanak a vaksi dögök! A végén kértem a tulajt, hadd mossak kezet. Barátságosan viselkedett, beengedett a rézcsapos fürdőszobájába, aztán megmutatta a házat. A hálószobája délnyugati fala üvegből volt, ágyból látta az egész káprázatos panorámát. Visszafogottan lelkesedtem, nehogy azt higgye, hogy irigykedem, erre csak legyintett, á, ezt is meg lehet unni, komolyan mondom, már észre se veszem. A szépség csömöre, mondtam erre. Ezt nem értem, pislogott rám. Majdnem ajánlatot tettem neki. Adja nekem a villát, cserébe viheti a Roburt teljes berendezéssel. Mehet vele, amerre lát, ott ébred, ahol akar.

Röffent a főző, kezdi köpni a kávét.

Holnap levelet írok Masának.

Félretaposott sportcipőm orra elé vágódott két verekedő darázs. A lábukat összeakasztották, dulakodtak, hol az egyik, hol a másik kerekedett felül. A harc lényege a kitartó lábmunka volt, az esetlen vergődésben ki tudja hamarabb letolni magáról a másikat. Látszott, hogy a darazsakat nem párviadalra teremtették, alkalmatlanok rá. Eszembe se jutott, hogy a tusa életre-halálra megy. Végül az egyik darázs lefordult a másikról, a hátára feküdt, feltartott lábai idegesen remegtek. A másik odabillegett, esküszöm, sántított, és a potrohánál, ott, ahol talán félmilliméternyi felületen tapad a torhoz, a rágójával kettészelte ellenfelét.

Odabent a főző hörgött, szörcsögött.

Ráléptem a győztesre, belekentem az anyaföldbe.

Bokor mellé álltam, imádtam a szabadban pisilni. Jól lehet közben szemlélődni. A Roburban nincs vécé, csak vészhelyzetre rendszeresített műanyag vödör. A bokor mögé leborított háztartási szemétkupacból üres purhabos flakon dugta ki a fejét.

Mit bámulsz, a bánatos kurva anyádat!

Neked köszönhetem Masát!