1

A fordítás alapjául szolgáló mű:

P. D. James: Innocent Blood

© 1980 by P. D. James

All rights reserved.

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2013

© XXI. Század Kiadó, 2013

ISBN 978-615-5373-25-1

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Ennek a könyvnek valamennyi szereplője kitalált személy, valóságos emberek nem szolgáltak mintául hozzájuk.

ELSŐ KÖNYV

A SZEMÉLYAZONOSSÁG

IGAZOLÁSA

1.

A szociális munkás idősebb volt, mint várta; talán a névtelen hivatalnok, aki ezeket az ügyeket intézte, úgy vélte, hogy az őszülő haj és a klimaxos kövérség bizalmat ébreszt az örökbe fogadott felnőttekben, akik a kötelező tanácsadásukra jönnek. Elvégre bizonyára szükségük van valamiféle megnyugtatásra ezeknek az otthonukból kimozdított személyeknek, akiknek egy bírósági végzés jelenti a köldökzsinórt, máskülönben miért vennék a fáradságot, hogy végigjárják ezt az identitáshoz vezető bürokratikus utat? A szociális munkás a maga szakszerű, biztató modorában mosolygott. Kinyújtotta a kezét, és így szólt:

– A nevem Naomi Henderson, maga pedig Miss Philippa Rose Palfrey. Sajnos azzal kell kezdenem, hogy valamilyen igazolást kérjek a személyazonosságáról.

Philippa majdnem azt felelte: Philippa Rose Palfrey-nak neveznek. Azért vagyok itt, hogy megtudjam, ki vagyok, de azután idejében megfékezte magát, mivel sejtette, hogy az efféle szenvelgés alkalmatlan kezdete lenne a megbeszélésnek. Mindketten tudják, miért van itt. Ő pedig azt akarja, hogy ez az összejövetel sikeres legyen; azt akarja, hogy neki tetsző módon menjen végbe, holott nem is tudja pontosan, mi tetszene neki. Kikattintotta bőr válltáskája csatját, és szó nélkül átnyújtotta az útlevelét és a frissen megszerzett jogosítványát.

A fesztelen hangulat biztosítására irányuló kísérlet a szoba berendezésére is kiterjedt. Volt benne egy hivatalos küllemű íróasztal, de Miss Henderson abban a pillanatban kilépett mögüle, amikor Philippát bejelentették, és az alacsonyabb asztal két oldalán álló PVC-borítású karosszékek egyike felé terelte. Az asztalon egy „ajándék Polperróból” feliratú kék tálkában még virágok is díszelegtek, vegyes rózsacsokrok. Nem azok az illat és tövis nélküli bimbók, amelyeket a virágboltok kirakatában lehet látni. Ezek kerti rózsák voltak, felismerte őket a Caldecote Terrace kertjéből: elvirágzott Béke, Szupersztár, Albertine fajták, már hullatták a szirmaikat, egy-két szorosan összecsukódott bimbó kivételével, amelyek sötétedtek a szélüknél, és arra rendeltettek, hogy soha ne nyíljanak ki. Philippa azon tűnődött, vajon a szociális munkás a saját kertjéből hozta-e őket. Talán nyugdíjas, vidéken él, és félállásban, kimondottan erre a munkára alkalmazták. Philippa el tudta képzelni, amint strapacipőben és a most is hordott tartós tweedkosztümben nehézkes lépteivel körbejárja a rózsaágyást, és lenyisszantja a leszedésre megérett szálakat, amelyek talán még kitartanak ezen a londoni napon. Valaki túlzott lelkesedéssel locsolta meg a virágokat. Opálos buborék feküdt két sárga szirom közt, akár egy gyöngyszem, és egy csepp ráfreccsent az asztalra. Ám a mahagóniutánzat nem lett foltos, ugyanis nem volt valódi fa. A rózsák párásan édes illatot árasztottak, mégsem voltak igazán frissek. Ezeken a könnyű székeken egyetlen látogató sem ült kényelmesen. A bizalmát az asztal másik oldaláról felkelteni kívánó mosoly az 1975-ös gyermekvédelmi törvény huszonhatodik paragrafusa jóvoltából ragyogott. Philippa nagy gondot fordított a megjelenésére, de hát mindig ezt tette, öntudatos művészettel mutatva meg magát a világnak, naponta alakítva át a tulajdon képmását. A ma délelőtti cél annak sugalmazása volt, hogy valójában egyáltalán nem foglalkozott a külsejével, hogy ez a beszélgetés nem keltett benne különösebb szorongást, nem indokolt részéről rendkívüli törődést. Erős szálú, búzaszínű haját, amelyet a nyár úgy kifakított, hogy nem akadt benne két egyformán aranyló tincs, hátrafésülte magas homlokából, és egyetlen súlyos fonatban fogta össze. Erőteljesen ívelt felső ajkú és a sarkainál érzékien lekonyuló, széles szájára nem tett rúzst, de a szemfestékét nagy gonddal vitte fel, kihangsúlyozva legszembeszökőbb vonását, ragyogó, enyhén kidülledő zöld szemét. Mézszínű bőre verejtéktől fénylett. Túlságosan hosszú ideig lődörgött az Embankment Gardensben, nehogy korán érkezzen meg, és a végén sietnie kellett. Szandált és halványzöld, kivágott pamutinget viselt kordbársony nadrágjához. Ezzel a lezser keresetlenséggel, a pénzzel és a társadalmi osztállyal kapcsolatos óvatos kétértelműséggel ellentétben álltak azok a vagyontárgyai, amelyeket talizmánként hordott: a karcsú aranyóra, a három súlyos, Viktória korabeli topáz-, karneol- és peridotköves gyűrű, valamint a bal válláról lelógó olasz bőrtáska. Az ellentét szándékos volt. Az abból származó előny, hogy a nyolcadik születésnapját megelőző időből jóformán semmire nem emlékezett, és az a tudat, hogy törvénytelen gyermek, azzal járt, hogy számára nem létezett az élőhalottak falanxa, nem voltak kegyesen bálványozandó ősök, sem gondolkodásbeli feltételes reflexek, amelyek meggátolhatnák azt a kreativitást, amellyel magát a világ elé tárta. Ő a rendkívüli és intelligens benyomás elérésére törekedett, olyan külsőre, amely lehet látványos, még akár különc is, de sohasem szokványos.

Tiszta, új aktája nyitva feküdt Miss Henderson előtt. Philippa az asztal túloldaláról felismert néhányat a tartalmából: a narancssárga-barna kormányzati adatlapot, amelyből egy észak-londoni polgári tanácsadó irodában szerzett be egy példányt, ahol nem állt fenn a kockázat, hogy ismerik vagy felismerik; az anyakönyvi irattárvezetőnek öt héttel ezelőtt, a tizennyolcadik születésnapját követő napon írt levelét, amelyben megkérte a személyazonossági kérelem első dokumentumát képező jelentkezési lapot és magának a jelentkezési lapnak egy példányát. Az akta tetejéhez tűzött levél hófehéren villogott a bürokrácia által használt barnássárga iratokon. Miss Henderson ezt piszkálgatta. Valami rajta, a cím, a súlyos, vászonalapú papír már egyetlen példánynál is szemmel látható minősége átmeneti szorongást kelt, gondolta Philippa. Talán annak a felismerése tette, hogy Maurice Palfrey az örökbe fogadó apja. Ismerve Maurice fáradhatatlan önreklámozását és a tanszékéről kiáramló szociológiai kiadványok folyamát, furcsa lenne, ha egy idősebb szociális munkás nem hallott volna róla. Azon tűnődött, vajon Miss Henderson olvasta-e Maurice A tanácsadás elmélete és technikája: Útmutató gyakorló tanácsadóknak című munkáját, és ha igen, mennyiben segítette védencei önbecsülésének megerősítésében – és milyen jelentős szó a „védenc” a szociális munkások szakmai nyelvében! – az a világos mód, amellyel Maurice feltárja a fejlesztési tanácsadás és a Gestalt{1}-terápia közti különbséget.

– Talán azzal kellene kezdenem, hogy elmondjam, milyen mértékben vagyok képes segíteni magának – szólalt meg Miss Henderson. – Egy részét már alighanem tudja, de hasznosnak tartom, ha nyíltan beszélünk. Az 1975-ös gyermekvédelmi törvény fontos változásokat hozott a jogban a születési adatokhoz való hozzáférés tekintetében. Biztosítja, hogy az örökbe fogadott felnőttek, vagyis azok, akik legalább tizennyolc évesek, ha óhajtják, az anyakönyvi irattárvezetőhöz folyamodhatnak olyan információkért, amelyek elvezethetik őket az eredeti születési adataikhoz. Amikor örökbe fogadták, új születési anyakönyvi kivonatot kapott, és azt az információt, amely a jelenlegi nevét, a Philippa Rose Palfrey-t összekapcsolja az eredeti születési anyakönyvi kivonatával, az anyakönyvi irattárvezető bizalmas nyilvántartásban őrzi. A törvény most megköveteli tőle, hogy megadja magának ezt az összekötő információt, ha úgy kívánja. Az 1975-ös törvény azt is előírja, hogy mindazoknak, akiket 1975. november 12-e, vagyis a törvény jóváhagyása előtt fogadtak örökbe, részt kell venniük egy tanácsadóval folytatott beszélgetésen, és csak azután kaphatják meg az információt. Ennek az az oka, hogy a parlament nem akarta, hogy az új intézkedések visszaható erejűek legyenek, hiszen az évek során rengeteg vér szerinti szülő adta örökbe a gyermekét, az örökbefogadók pedig azzal a feltétellel vállalták a gyermekeket, hogy vér szerinti szüleik kiléte ismeretlen marad. Ma tehát azért jött ide, hogy együtt gondolhassuk át, hogy a vér szerinti szülei után való tudakozódása milyen hatással lehet magára és másokra, és hogy az információkat, amelyek után most kutat, és amelyekhez természetesen joga van, segítőkész és illő módon kapja meg. A beszélgetésünk végén, ha még mindig akarja, meg tudom adni magának az eredeti nevét, a vér szerinti anyja nevét és valószínűleg, de nem biztosan a vér szerinti apja nevét, valamint annak a bíróságnak a nevét, amely meghozta a határozatot az örökbefogadásáról. Tudok majd adni egy jelentkezési lapot is, amellyel az anyakönyvi irattárvezetőhöz folyamodhat az eredeti születési anyakönyvi kivonata másolatáért.

Mindezt már máskor is elmondta. Úgyszólván betéve tudta.

– És szokásos módon felszámítanak két font ötven pennyt a születési anyakönyvi kivonatért – jegyezte meg Philippa. – Megéri az árát. Mindezt tudom. Benne van a narancssárga-barna brosúrában.

– Már amennyire az teljesen világos. Elmondaná, mikor határozta el, hogy kikéri a születési adatait? Úgy látom, amint betöltötte a tizennyolcadik életévét, kérvényezte. Hirtelen döntés volt, vagy fontolgatta már egy ideje?

– Akkor határoztam el, amikor elfogadták az 1975-ös törvényt. Tizenöt éves voltam, éppen az alapszintű vizsgáimat tettem le. Nem hiszem, hogy akkoriban sokat törtem volna rajta a fejem, mindössze eldöntöttem, hogy amint törvényesen megtehetem, folyamodom érte.

– Beszélt erről az örökbe fogadó szüleivel?

– Nem. Nem vagyunk kifejezetten beszédes család.

Miss Henderson pillanatnyilag elsiklott a válasz fölött.

– És pontosan mire gondol? Mindössze meg akarja tudni, kik a vér szerinti szülei, vagy azt is reméli, hogy a nyomukra bukkan?

– Azt remélem, hogy megtudom, ki vagyok. Nem látom értelmét, hogy megálljak egy születési anyakönyvi kivonaton szereplő két névnél. Lehet, hogy nem is szerepel rajta kettő. Tudom, hogy törvénytelen gyerek vagyok. Lehet, hogy ez az egész kutatás semmire sem vezet. Tudom, hogy anyám meghalt, tehát őt már nem kereshetem meg, és megeshet, hogy apámat sosem találom meg. De ha legalább azt megtudom, ki volt az anyám, az talán elvezethet hozzá. Lehet, hogy már ő is meghalt, de ezt nem hiszem. Valamiért biztosra veszem, hogy apám él.

Rendes körülmények között szerette, ha az ábrándjai legalább némileg a valóságban gyökereznek. Csakhogy ez más volt: nem időszerű, erősen valószínűtlen, és mégis lehetetlen elhagyni, akár egy ősi vallást, amelynek vigasztalóan ismerős és abszurd ódon szertartásai valamiképp egy alapvető igazság tanúi. Már nem emlékezett rá, miért helyezte a jelenetét eredetileg a 19. századba, és arra sem, hogy miért nem modernizálta soha az állandóan ismétlődő önkényeztető képzelgéseket, holott már korán rájött, hogy képtelenség az egész, hiszen 1960-ban született. Az anyja, egy viktoriánus szobalánynak öltözött karcsú alak, aranyhaja a feje tetejére fésült glória a két madeiraszalaggal megkötött pliszírozott főkötő alatt, kísértetnek tetszik a rózsakertet körülvevő magas sövény előtt. Frakkba öltözött apja nagy léptekkel szeli át a teraszt, akár egy isten, végigmegy a széles sétányon, el a vízpermetet szóró szökőkút alatt. Az utolsó napsugár bársonyos fényével átitatott lejtős pázsit páváktól ragyog. A két árnyék egybeolvad, a fekete fej lehajol az aranyszínűhöz.

– Drágám, drágám! Nem engedhetlek el! Legyél a feleségem!

– Nem lehetek. Tudod, hogy nem lehetek!

Szokásává vált, hogy az elalvás előtti percekben elővarázsolja kedvenc jeleneteit. Rózsaszirmok sodorták álomba. A legkorábbi álmaiban az apja skarlátvörös és arany uniformist viselt, a mellét rendjelszalagok díszítették, és kard csörrent az oldalán. Ahogy idősebb lett, elhagyta ezeket a zavaró ékítményeket. A katona, a rettenthetetlen falkavadász arisztokrata tudóssá változott. Az alapvető kép azonban ugyanaz maradt.

Egy vízcsepp gördült le lassan a sárga rózsa szirmán. Philippa megigézve nézte, és azt kívánta, ne essen le. Az imént elkalandoztak a gondolatai attól, amit Miss Henderson mondott. Most megkísérelt odafigyelni rá. A szociális munkás az örökbe fogadó szüleiről kérdezősködött:

– És az anyja mivel foglalkozik?

– Az örökbe fogadó anyám főz.

– Úgy érti, szakácsként dolgozik? – A szociális munkás mintha ráébredt volna, hogy a kérdés némileg lekicsinylően hangzott, ezért enyhítésképpen hozzátette: – Hivatásból főz?

– A férjének, a vendégeinek és nekem főz. Továbbá békebíró a fiatalkorúak bíróságán, de azt hiszem, ezt csak az örökbe fogadó apám kedvéért vállalta. Ő azt tartja, hogy egy nőnek kell, hogy legyen valamilyen házon kívüli munkája, persze csak akkor, ha ez nem bolygatja meg az ő kényelmét. De anyám imád főzni. Akár hivatásos szakács is lehetne, olyan jó, de nem hiszem, hogy az esti tanfolyamokat leszámítva valaha is megfelelő képzésben részesült volna. Apám titkárnője volt, mielőtt összeházasodtak. Vagyis a főzés csak a hobbija, ez érdekli.

– Nos, ez kellemes az apjának és magának.

Ez a leheletnyi bátorítóan leereszkedő viselkedés gyaníthatóan már annyira öntudatlanul a sajátjává vált a nőnek, hogy nem tudta egykönnyen kordában tartani. Philippa jéghideg pillantást vetett rá, megjegyezte magának a dolgot, és erőt merített belőle.

– Igen, mind a ketten nagyétkűek vagyunk, az örökbe fogadó apám is, és én is. Mindketten falánk módon ehetünk, mégsem hízunk meg.

Ez, vélte, valamelyest burkolt célzás az élet iránti étvágyra is, no nem válogatás nélkül, hiszen mind a ketten nagyra értékelik a jó ételt; talán annak a meggyőződésüknek a megerősítése, hogy az ember úgy is megengedhet magának egy élvezetet, hogy nem kell fizetnie érte. A szextől eltérően a mohóság nem jár elkötelezettséggel, legfeljebb az illetőnek saját maga felé, sem erőszakkal, legfeljebb az illetőnek a tulajdon testével szemben. Őt magát mindig is megvigasztalta, hogy jó ítélőképességgel rendelkezik az ételeket és italokat illetően. E téren legalábbis aligha lehetett az apja példájából meríteni. Még Maurice, a meggyőződéses környezetvédő sem állíthatta, hogy a bordói vörösborhoz való szimat nagyon könnyen elsajátítható. Az, hogy megtanulta élvezni a bort, és felfedezte, hogy van szájpadlása, az örökölt ízlés újabb megnyugtató megerősítése volt. Eszébe jutott a tizenhetedik születésnapja és az asztalon előttük a három üveg letakart címkéjű bor. Arra nem tudott visszaemlékezni, hogy Hilda velük volt-e. Bizonyára jelen volt egy családi születésnapi vacsorán, de az emlékben csak kettesben ünnepeltek Maurice-szal.

– Most pedig mondd meg, melyik ízlik jobban – szólította fel Maurice. – Felejtsd el a vasárnapi színes mellékletek lila dumáját, a saját szavaiddal akarom hallani a véleményedet.

Újból megkóstolta őket, a szájában ízlelgette a bort, és az egyes ízlelések között vizet kortyolt, mert azt feltételezte, hogy így kell, és figyelte örökbe fogadó apja ragyogó, kihívó tekintetét.

– Ez.

– Miért?

– Nem tudom. Egyszerűen ez ízlik a legjobban.

Maurice azonban ennél megfontoltabb ítéletet várt, ezért hozzátette:

– Talán mert ennél nem tudom megkülönböztetni az ízt és az illatot, és abból, amilyen érzést kelt a számban. Ezek nem elkülönülő érzések, ez az élvezet szentháromsága.

A megfelelőt választotta. Mindig van egy helyes és egy helytelen válasz. Ez egy újabb sikeresen letett vizsga volt, egy újabb rovátka a jóváhagyási skálán. Maurice nem utasíthatta el őt teljesen, nem küldhette vissza; ő tudta ezt. Egy örökbefogadási végzést nem lehet visszavonni. Ezért még fontosabb volt, hogy Philippa igazolja a férfi választásának helyességét, hogy a pénzért értéket nyújtson. Hilda, aki órákig dolgozott a konyhában az ételeik elkészítésével, keveset evett és ivott. Aggódó tekintetét rájuk szegezve ült, miközben belapátolták az ennivalójukat. Ő adott, ők pedig elvettek. Lélektanilag már-már túlságosan is rendezett helyzet volt.

– Neheztel rájuk, amiért örökbe fogadták? – kérdezte Miss Henderson.

– Nem, hálás vagyok érte. Szerencsém volt. Azt hiszem, egy szegény családdal nem jöttem volna ki.

– Még akkor sem, ha szerették volna?

– Nem látom be, miért kellett volna szeretniük. Nem vagyok különösebben szeretetre méltó.

Nem is jött ki a szegény családdal, ebben legalább biztos lehet. Egyik nevelőszülőjével sem jött ki. Néhány szag: a saját ürülékéé, egy vendéglő mellett heverő, rothadó szemété, egy anyja ölében ülő, szennyes ruhákba bugyolált gyereké, akit a busz zökkenése hozzápréselt – ezek pillanatnyi pánikot keltettek benne, aminek nem volt semmi köze az undorhoz. Az emlék fénykéveként söpört végig az én elveszett hátországán, teljesen tisztán megvilágítva azokat a jeleneteket, amelyekben a színek rikítóak, akár egy gyerekeknek szóló képregényben, a tárgyak széle kőkemény; olyan jelenetek ezek, amelyek hónapokig is elfekhetnek azon a fekete parlagon, nem vernek gyökeret időben és térben, mint a többi gyerekes emlék, nem gyökereznek szeretetben.

– Szereti az örökbe fogadó szüleit?

Philippa elgondolkodott. Szeretet, szerelem. A nyelv legtöbbször használt szavainak egyike, a leginkább leértékelődött szó. Héloïse és Abelard. Rochester és Jane Eyre. Emma és Mr. Knightly. Anna Karenina és Vronszkij gróf. Még a heteroszexuális szerelem szűkre szabott másodlagos jelentésében is pontosan azt jelenti, amit mi akarunk, hogy jelentsen.

– Nem. És szerintem ők sem szeretnek engem. De egészében véve megfelelünk egymásnak. Úgy vélem, ez kényelmesebb, mint olyan emberekkel élni, akiket szeretünk, de akikkel nem felelünk meg egymásnak.

– Belátom, hogy ez lehetséges. Mennyit mondtak el magának az örökbefogadása körülményeiről? És a vér szerinti szüleiről?

– Gondolom, annyit, amennyit az örökbe fogadó anyám tudott mondani. Maurice sosem beszél erről. Az örökbe fogadó apám egyetemi oktató, szociológus. Maurice Palfrey, a szociológus, aki tud angolul írni. Az első felesége és a fiuk egy autóbalesetben haltak meg, amikor a gyerek hároméves volt. Az asszony vezetett. Maurice kilenc hónappal később vette feleségül az örökbe fogadó anyámat. Megtudták, hogy nem lehet gyerekük, így találtak rám. Akkoriban nevelőszülőknél laktam, ezért átvállalták a gondozásomat. Hat hónap elteltével benyújtották a kérvényüket a megyei bírósághoz, és kaptak egy örökbefogadási határozatot. Magántermészetű intézkedés volt, az a fajta, amelyet a maguk új törvénye törvénytelenné nyilvánított. Fel nem foghatom, miért. Az én szememben ez a dolog tökéletesen értelmes elintézési módja volt. Nincs miért panaszkodnom.

– Gyermekek ezrei és az örökbefogadóik számára remekül működött, de megvoltak a veszélyei. Nem akartunk azokba az időkbe visszatérni, amikor a nem kívánt gyermekek kiságyak soraiban feküdtek a kórházak csecsemőszobáiban, ahová az örökbe fogadó szülők csak úgy besétálhattak, és elvihették a nekik tetsző babát.

– Nem értem, miért nem. Számomra ez tűnik a legértelmesebb módnak, amennyiben a gyerekek még elég kicsik ahhoz, hogy ne tudják, mi történik. Ugyanígy választunk kutyakölyköt vagy kiscicát is. Úgy képzelem, hogy az örökbefogadónak vonzódnia kell valamelyik babához, úgy kell éreznie, hogy ez az a gyerek, akit fel akar nevelni, akit képes megszeretni. Ha nekem örökbe kellene fogadnom egy gyereket, amit sosem fogok megtenni, a legkevésbé szeretném azt, hogy egy szociális munkás válassza ki számomra. Ha nem rokonszenveznénk egymással, nem adhatnám vissza, mert akkor a szociális osztály törölne a nyilvántartásból, mint azon neurotikus, önimádó nők egyikét, akik a saját megelégedésükre akarnak gyereket. Márpedig mi más okból akarna valaki örökbe fogadni egy gyereket?

– Esetleg azért, hogy kedvezőbb esélyt nyújtson annak a gyereknek.

– Mármint hogy a személyes elégedettségét szolgálja az, hogy kedvezőbb esélyt nyújt egy gyereknek? A végeredmény ugyanaz.

A nő természetesen nem fáradt azzal, hogy megcáfolja ezt az eretnek kijelentést. A szociális munka elmélete nem téved. Elvégre a gyakorlói az új papság, a hitetlenek lelkészei. Pusztán mosolygott, és nem tágított:

– Mondtak magának valamit a hátteréről?

– Csak azt, hogy törvénytelen gyermek vagyok. Az örökbe fogadó apám első felesége arisztokrata volt, egy earl lánya, és Wiltshire-ben, egy Palladio{2} stílusában épült kastélyban nőtt fel. Azt hiszem, anyám szobalány volt ott, aki teherbe esett. Nem sokkal a születésem után meghalt, és senki nem tudta, ki volt az apám. Nyilvánvalóan nem egy másik cseléd, azt anyám nem tudta volna titokban tartani a személyzeti fertályon. Szerintem a ház egyik vendége lehetett. Csupán két dologra emlékszem tisztán a nyolcéves koromat megelőző életemből: az egyik a penningtoni rózsakert, a másik a könyvtár. Azt hiszem, apám – az igazi apám – volt ott velem. Lehetséges, hogy a penningtoni belső személyzet egyik tagja hozta össze velem az örökbe fogadó apámat, miután az első felesége meghalt. Ő sosem beszél erről. Csak annyit tudok, amennyit az örökbe fogadó anyám mondott. Felteszem, Maurice úgy vélte, én is megteszem, mivel lány vagyok. Nem akarta, hogy egy fiú viselje a nevét, hacsak az nem valóban az ő fia. Rettentően fontos volt számára a tudat, hogy egy fiúgyermek csakugyan az övé.

– Ez érthető, nem?

– Természetesen. Ezért vagyok itt. Fontos számomra a tudat, hogy a szüleim csakugyan az én szüleim voltak.

– Nos, mondjuk, hogy fontosnak véli.

Lepillantott az aktára. Papírok zizegtek.

– Tehát 1969. január 7-én fogadták örökbe. Nyolcéves lehetett. Az már elég idős kor.

– Nyilván arra gondoltak, hogy jobb, mint egy nagyon pici baba, akivel még nyugtalanok az éjszakák. Az örökbe fogadó apám azt is láthatta, hogy fizikailag rendben vagyok, és nem vagyok buta. Ez nem ugyanaz a kockázat, mint egy kisbaba esetében. Tudom, hogy léteznek szigorú orvosi vizsgálatok, de az ember sosem lehet teljesen biztos a dolgában, legalábbis az értelmességet illetően semmiképp. Nem tudta volna elviselni, ha kiderül, hogy egy ostoba kölyköt varrtak a nyakába.

– Ezt mondta magának?

– Nem, ezt én ötlöttem ki a magam számára.

Az egyetlen dolog, amiben biztos lehetett, hogy Penningtonból származik. Volt egy, még a rózsakertnél is tisztább gyerekkori emléke: a Wren-könyvtár. Tudta, hogy hajdan ott állt a virágfüzérekben és kerubokban dúskáló, stukkóval díszített 17. századi mennyezet alatt, és lebámult a hatalmas helyiségre, s benne a polcokról gazdagon kacskaringózó Grinling Gibbons-faragványokra és Roubiliac műveire, a könyvespolcokon álló, Homéroszt, Dantét, Shakespeare-t és Miltont ábrázoló mellszobrokra. Látta magát az emlékben, amint a hatalmas térképasztal mellett állva olvas egy könyvből. A könyvet már-már túlságosan is nehéz volt tartani. Még most is emlékezett a fájdalomra a csuklójában, és a félelemre, hogy le találja ejteni. És bizonyos volt benne, hogy az igazi apja ott volt vele; neki olvasott fel hangosan. Annyira biztos volt benne, hogy Penningtonhoz tartozott, hogy néha kísértést érzett arra, hogy azt higgye, az earl volt az apja. De mivel ez a fantazmagória elfogadhatatlan volt, elutasította, és megmaradt az odalátogató arisztokratára vonatkozó eredeti elképzelésénél. Az earl bizonyára tudott volna róla, ha gyereket nemzett volna valamelyik cselédjének, és egészen biztosan nem tagadta volna meg őt teljesen, hogy azután tizennyolc évig ne is keresse, és fel se ismerje. Többé nem tért vissza a házba, és most, hogy az arabok megvették, és muszlim erőd lett belőle, már nem is fog. Tizenkét éves korában azonban kikeresett a Westminster Könyvtárban egy könyvet Penningtonról, és elolvasta a könyvtár leírását. Volt benne egy kép is. Az ismerős látvány szíven ütötte. Minden ott volt: a gipszmennyezet, a Grinling Gibbons-faragványok, a mellszobrok. De a saját emléke jött elő először. A térképasztal mellett álló, sajgó kezében a könyvet tartó gyerek biztosan létezett.

Alig hallotta, mi hangzott el a tanácsadás további részében. Feltételezte, hogy Miss Henderson kellőképpen jól végezte a feladatát. De nem volt ez más, mint egy törvény által meghatározott kellemetlenség, a módszer, amellyel a szorongó törvényhozók megnyugtatták a lelkiismeretüket. A lelkiismeretesen előhozott érvek egyike sem ingatta meg az elhatározását, hogy az apja nyomára bukkanjon. És miképp is lehetne a találkozásuk, bármily megkésett is, kellemetlen a férfi számára? Nem érkezik üres kézzel. Van egy cambridge-i ösztöndíja, amelyet az apjának megmutathat.

Visszarántotta a gondolatait a jelenbe.

– Nem értem ennek a kötelező tanácsadásnak a lényegét – méltatlankodott. – Magának az a dolga, hogy lebeszéljen arról, hogy nyomozzak az apám után? A törvényhozóink vagy úgy gondolják, hogy jogom van tudni, ki ő, vagy nem. Ha megadják a jogot, de ugyanakkor hivatalosan megpróbálnak meggátolni, hogy gyakorolhassam, az még a parlament részéről is ellentmondásos gondolkodásnak tűnik. Vagy egyszerűen rossz a lelkiismeretük a visszamenőleges törvényhozás miatt?

– A parlament azt szeretné, ha az örökbe fogadott személyek alaposan átgondolnák a tetteik jelentőségét, hogy azok mit jelentenek a saját maguk, az örökbe fogadó szüleik és a vér szerinti szüleik számára.

– Átgondoltam. Anyám meghalt, tehát őt ez nem sértheti. Nem szándékozom kínos helyzetbe hozni apámat. Azt akarom tudni, kicsoda, illetve, hogy nem halt-e meg. Ez minden. Ha még él, szeretnék találkozni vele, de nem arra gondolok, hogy berontok egy családi összejövetelre, és bejelentem, hogy a fattya vagyok. És nem értem, hogyan érintené ebből bármi is az örökbe fogadó szüleimet.

– Nem volna bölcsebb és kedvesebb megoldás, ha előbb megbeszélné ezt az örökbe fogadó szüleivel?

– Mit kell ezen megbeszélni? A törvény felruház egy joggal, én pedig gyakorlom.

Amikor aznap este Philippa odahaza visszagondolt a tanácsadásra, nem tudott visszaemlékezni, pontosan melyik volt az a pillanat, amikor megkapta a keresett információt. Gyanította, hogy a szociális munkás valami ilyesmit mondott: „Hát akkor tessék, itt vannak a tények, amelyeket keres”, ami minden bizonnyal túlságosan fölényes és teátrális volt Miss Henderson szenvtelen profizmusához képest. De mondott vajon pár szót, vagy egész egyszerűen elővette az anyakönyvi hivatal papírját az aktából, és szó nélkül átadta?

Mindenesetre végre a kezében tartotta. Hitetlenkedve bámulta, első gondolata az volt, hogy a bürokrácia valamit összekuszált. Két név állt a nyomtatványon, nem egy. A papír tanúsága szerint a vér szerinti szülei Mary Ducton és Martin John Ducton voltak. Maga elé motyogta a szavakat. A nevek semmit sem jelentettek számára, semmilyen emléket nem idéztek fel, nem keltették a teljesség érzetét, nem érezte úgy, hogy felismer egy elfelejtett szót. És ekkor megértette, mi is történhetett.

– Gondolom, anyámat férjhez adták, amikor kiderült, hogy terhes – mondta, szinte észre sem véve, hogy hangosan beszél. – Alkalmasint a cselédség egyik tagjához. Penningtonban bizonyára már generációk óta ez volt az efféle ügyek tapintatos elintézési módja. De nekem nem tűnt fel, hogy már anyám halála előtt örökbe adtak. Alighanem tudta, hogy már nem él sokáig, és biztos akart lenni abban, hogy velem minden rendben lesz. És persze, ha a születésem előtt ment férjhez, a férjet jegyezték be apámként. Névlegesen, úgy vélem, törvényes gyermek vagyok. Az üdvös, hogy mégiscsak volt férje. Martin Ductonnal nyilván közölték, hogy anyám gyermeket vár, mielőtt belement a házasságba. Talán anyám még azt is elmondta neki a halála előtt, hogy ki az igazi apám. Egyértelműen az a következő lépés, hogy Martin Ducton nyomára bukkanjon.

Philippa felkapta a válltáskáját, és búcsúzóul kezet nyújtott. Csak fél füllel hallotta Miss Henderson búcsúszavait, a felajánlást, hogy a jövőben is segít, amiben tud, az újra elismételt tanácsot, hogy Philippa beszélje meg a terveit az örökbe fogadó szüleivel, és az óvatos noszogatást, hogy ha az apja nyomára bukkanna, annak egy közvetítő útján kellene történnie. Néhány szó azonban mégiscsak áthatolt a lány tudatán:

– Valamennyiünknek szükségünk van a képzelődéseinkre az élethez. A feladásuk néha rendkívül fájdalmas lehet, nem újjászületést hoz valami izgalmasra és újra, hanem egyfajta halált.

Kezet fogtak, és Philippa, amint először nézte meg valódi érdeklődéssel Miss Hendersont, és először látta meg benne a nőt, észrevette, hogy átsuhan az arcán egy kifejezés, amelyet, nem lévén jobb ötlete, leginkább a szánalommal tévesztett össze.

2.

Még aznap este, 1978. július 4-én postára adta a jelentkezési lapját és a csekkjét az anyakönyvi irattárvezetőnek, és akárcsak korábban, mellékelt hozzájuk egy felbélyegzett és megcímzett borítékot. Sem Maurice, sem Hilda nem ütötte bele az orrát a magánlevelezésébe, de nem akarta kockáztatni, hogy egy hivatalos címkével ellátott válasz pottyanjon be a levélbedobón keresztül. A következő néhány napot az elfojtott izgalom állapotában töltötte, ami legtöbbször elűzte otthonról, mert attól tartott, hogy Hilda esetleg elcsodálkozik a nyugtalanságán. Miközben a St. James’s Parkban nagy léptekkel, mélyen zsebre dugott kézzel a tavat járta körül, azt számolgatta, mikor érkezhet meg a születési anyakönyvi kivonata. A kormányzati ügyosztályok hírhedten lassan dolgoznak, de hát ez mégiscsak elég egyszerű ügy. Mindössze a nyilvántartásukat kell megnézniük. És igazán nem kell a kérvények özönével megbirkózniuk. A törvény már 1975-ben jogerőre emelkedett.

Pontosan egy hét múlva, 11-én, kedden pillantotta meg az ismerős borítékot a lábtörlőn. Azonnal bevitte a saját szobájába, de még a lépcsőről bekiáltott Maurice-nak, hogy neki nem jött levele. Az ablakhoz vitte, mintha gyengülne a szeme, és több fényre volna szüksége. Az új, még ropogós születési anyakönyvi kivonat, amely sokkal impozánsabb volt, mint az őt mint örökbe fogadott személyt oly sokáig kiszolgáló rövidített formula, első olvasásra mintha nem is róla szólt volna. Igazolta, hogy egy Rose Ducton nevű leánygyermek született 1960. május 22-én az essexi Seven Kingsben, a Bancroft Gardens 41. szám alatt. Az iratban szereplő apa Martin John Ducton tisztviselő, az anya Mary Ducton háztartásbeli.

Tehát már az ő születése előtt elhagyták Penningtont. Ez persze nem meglepő. A váratlan csak az volt benne, hogy olyan távol költöztek Wiltshire-től. Talán teljesen el akartak szakadni a régi életüktől, a szóbeszédtől és az emlékektől. Talán valaki Essexben talált állást Martinnak, de az is lehet, hogy abba a grófságba tért vissza, ahonnan származott. Philippa eltűnődött, milyen lehetett ez a szolgálatkész álapa, és vajon kedves volt-e az anyjához. Remélte, hogy az anyja kedvelte, vagy legalábbis tisztelte. Lehet, hogy a férfi még most is a Bancroft Gardens 41.-ben lakik, talán egy második feleséggel és egy saját gyerekkel. Tíz év nem olyan hosszú idő. A szobájában lévő mellékállomásról felhívta a Liverpool Street-i vasútállomást. Seven Kings a keleti elővárosi vonalon volt, és csúcsidőben tízpercenként indultak oda vonatok. A reggelit meg sem várva útnak indult. Ha még lesz ideje, majd a vasútállomáson iszik egy kávét.

A Liverpool Street állomásról 9.25-kor induló vonat csaknem üres volt. Elég korán volt, így Philippával még az ingázók áradata jött szembe. A sarokban ült le, és ide-oda tekingetett, amint a vonat keresztülzakatolt a túlzott mértékben megnövekedett keleti elővárosokon. Itt megfeketedett téglájú, egyhangú házsorok látszódtak, összetákolt tetejükről tévéantennák kuszasága szökkent a magasba – girbegurba, törékeny fétisek a szemmel verés ellen; ott toronyházak elmosódott körvonalai a távolban szitáló esőben; amott egy udvar, benne az összetört autók magas, csillogó halma szimbolikus közelségben egy kertvárosi temető keresztjeinek regimentjével; egy festékgyár, egy csomó gáztartály; gúlákba hordott szemcsés homok és szén a sínek mellett; parlagon hagyott földek, amelyeket felvert a gaz; egy meredek, zöld töltés, amely elővárosi kertekhez vezetett föl, bennük a rózsák és mályvarózsák között ruhaszárító kötelek, szerszámoskamrák és gyerekhinták. A roppant szépen hangzó, de hozzájuk nem illő Maryland, Forest Gate, Manor Park nevekkel ellátott keleti elővárosok ismeretlen területet jelentettek számára, ugyanúgy nem járt bennük, és ugyanúgy nem foglalkoztatták az utóbbi tíz évben, mint Glasgow és New York külvárosai. Iskolai barátnői egyike sem lakott a Bethnal Greentől keletre, noha néhányuknak, akiket szintén sosem látogatott meg, állítólag a Whitechapel Roadról nyíló csekély számú, még romlatlan György korabeli tereken volt házuk – a kultúra és a radikális elegancia öntudatos beékelődései a toronyházak és a kietlen ipari területek közé. Mégis a mocskos, tervezést nélkülöző városi összevisszaság, amelyen a vonat, néhány szunnyadó emléket fölébresztve, kattogva átzötyögött, még különösségében is ismerős és sivár egyformaságában is egyedi volt. Nyilván nem azért, mert már korábban járt erre. Talán csak arról volt szó, hogy a mellette elsuhanó táj oly kiszámíthatóan kopár, a nagyvárosok bármelyikére oly jellemző, szürke vidék volt, hogy képzeletében az elfelejtett leírások, régi képek és újságpapírok, filmfoszlányok összekeveredésével jött létre ez a felismerésérzet. Talán mindenki járt már itt. Ez az egyhangú senki földje minden ember gondolati topográfiájának része.

A Seven Kings-i vasútállomáson nem volt taxi. Philippa megkérdezte a kalauzt, merre kell menni a Bancroft Gardenshez. A férfi útbaigazította: menjen végig a High Streeten, azután balra fordulva a Church Lane-en, majd forduljon be az első utcán jobbra. A High Street a vasút és a csupa kis üzletből – egy mosodából, egy újságosból, egy zöldségesből és egy szupermarketből – álló bevásárlóközpont között húzódott; a szupermarketben sorban álltak a pénztáraknál a vevők, a boltok fölött lakások voltak.

A szag, a hang és az el nem felejtett fájdalom megerősített egy élénken felrémlő jelenetet, amelyről képtelenség volt azt hinni, hogy csak elképzelte. Egy nő, aki egy hasonló utcán tol egy csecsemőt egy babakocsiban. Ő maga, alig kinőve a totyogókorból, a rúdba kapaszkodva botladozik a babakocsi mellett. A fénnyel pettyezett kockakövek egyre gyorsabban siklanak el a kocsi forgó kerekei alatt. A keze megcsúszik a nedves, meleg fémen, és kétségbeesett félelem tölti el, hogy el fogja engedni a rudat, lemarad, eltapossák, és berúgják az élénkpiros buszok kerekei alá. Azután egy hangos szitkozódás jön. Az arcát égető pofon éri. Egy rántás, amely kis híján tőből letépi a karját, és a nő keze visszanyomja a kezét a babakocsi rúdjára. Néninek szólította a nőt. May néninek. Milyen hihetetlen, hogy most eszébe jutott a név. És a babakocsiban fekvő gyerek piros gyapjúsapkát viselt. Az arcán nyál és csokoládé kenődött szét. Emlékezett rá, hogy gyűlölte azt a gyereket. Alighanem tél volt. Az utca vakítóan fénylett, és egy színes gömbökből fűzött nyaklánc himbálózott a zöldséges bódéja fölött. A nő megállt halat venni. Philippa emlékezett a csillogó pikkelyeiket levedlő, piros szemű heringektől fénylő pultra, a füstölt heringek erős, olajos szagára. Ez az utca lehetett, csak éppen most már nincs itt halárus. Lepillantott az eső pettyezte kockakövekre. Ugyanazok lennének, amelyeken olyan kétségbeesetten csetlett-botlott? Vagy ez az utca is, akárcsak a vasút két oldalán fekvő terület, csak az elképzelt múlt egy újabb helyszíne?

Ahogy a High Streetről befordult a Church Lane-re, a boltokat felsorakoztató, egyhangú elővárosi övezetből zöldellő, barátságosan családias magánszférába jutott. A platánfákkal szegélyezett, szűk utcácska szelíden kanyargott. Lehet, hogy az első világháború előtt csakugyan ösvény volt, s egy ódon falusi templomhoz vezetett, amelyet már régen leromboltak, vagy a második világháború bombázása pusztította el. Most csak egy satnya templomtornyot látott a távolban, amely úgy festett, mintha műkőlapokból tákolták volna össze, és holmi, az épület funkciójával kapcsolatos érthető zavar miatt a kereszt helyett egy szélkakast biggyesztettek volna a tetejére.

És végre itt volt a Bancroft Gardens. Az út mindkét oldalán, a messzi távolba elnyúlva, egyforma ikerházak sorakoztak, valamennyinek az oldalán ösvény futott végig. Igaz, hogy építészeti szempontból nem lehet megkülönböztetni őket, de legalább emberi léptékűek, gondolta. A kapukat és a kerítéseket eltávolították, és az előkerteket alacsony téglafalakkal határolták el egymástól. A házak homlokzatán hosszan sorakozó, négyszögletes kiugró ablakfülkéket tornyok díszítették, az erődfallal ellátott tiszteletreméltóság látványát nyújtva. A lakók egyénisége azonban megtörte az építőművészet egyformaságát. Valamennyi előkert más és más volt a bennük tobzódó nyári virágok tömegével, az aprólékos gonddal nyírt és formázott pázsitkockákkal, valamint a kőlapokkal, amelyeket teleraktak muskátlit és vadborostyánt tartalmazó kővázákkal.

Amikor Philippa a 41-es számhoz ért, elámulva megtorpant. A ház a különc ízlés feltűnő dicsőítése folytán kilógott a környezetéből. A sárga londoni téglákat fénylő pirosra festették, a közöket fehér habarccsal töltötték ki. Olyan volt a ház, mintha óriási játék téglákból építették volna. Az ablakfülke csipkézetén a piros és a kék szín váltakozott. Az ablakon szaténszalagokkal felkötött tüllfüggöny lógott. Az eredeti bejárati ajtót kicserélték: az újon átlátszatlan üvegtábla volt, és élénksárgára festették. A tenyérnyi előkertben lévő mesterséges üvegtavat műsziklák övezték, amelyeken három, bárgyún vigyorgó gnóm ücsörgött, horgászbottal a kezében.

Abban a pillanatban, amikor Philippa megnyomta a dallamosan csilingelő csengőt, megérezte, hogy a ház üres. A tulajdonosok valószínűleg dolgoznak. Újra csöngetett, de senki sem nyitott ajtót. Ellenállva a kísértésnek, hogy bekukucskáljon a levélszekrényen keresztül, úgy döntött, hogy megpróbálkozik a szomszédban. Legalább azt megtudja, hogy Ducton még mindig a 41.-ben lakik-e, vagy azt, hogy hová költözött. A szomszéd háznak nem volt csengője, és a kopogtató természetellenesen hangos és parancsoló puffanással verődött az ajtóhoz. Nem történt semmi. Egy teljes percig várt; épp újra fölemelte a kezét, amikor csoszogó lépteket hallott. A lánccal biztosított ajtó résnyire kinyílt, s Philippa egy kötényt és hajhálót viselő idős nőt pillantott meg, aki barátságtalanul és gyanakvóan meredt rá – szemlátomást azt tartotta, hogy egy délelőtti látogató csak bajt hozhat rá.

– Elnézést, hogy zavarom – szólalt meg Philippa –, de hátha tud nekem segíteni. Mr. Martin Ductont keresem, aki tíz évvel ezelőtt a szomszédjában lakott. Náluk senki sincs otthon, és arra gondoltam, esetleg ön tudna segíteni.

A nő nem szólt semmit, csak megkövülten állt, egyik barna, karomszerű keze még mindig az ajtóláncon, egyetlen látható szeme üres tekintettel meredt Philippa arcára. Azután újabb, határozottabb és súlyosabb, de még tompán puffanó lépések hallatszottak. Megszólalt egy férfihang:

– Ki az, mama? Mi van?

– Egy lány az, Martin Ducton után kérdezősködik.

Az asszony hangja csak suttogás volt, csodálkozástól és valami felháborodásfélétől sziszegett. Egy párnás férfikéz kikapcsolta a láncot, és ott állt a fia mellett eltörpülő asszony. A férfi lötyögő nadrágot és atlétatrikót viselt. A lábán piros szövetpapucs volt. Lehet, gondolta Philippa, hogy buszsofőr vagy kalauz, aki a pihenőnapját tölti itthon. Nem éppen a legalkalmasabb idő a látogatásra.

– Elnézést, hogy zavarom – mentegetőzött –, de egy bizonyos Mr. Martin Ducton nyomára próbálok bukkanni. Régebben a szomszéd házban lakott. Tudja esetleg, mi történt vele?

– Ducton? Meghalt, nem? Már vagy kilenc éve. A Wandsworth börtönben halt meg.

– Börtönben?

– Hol máshol lett volna a rohadék gyilkosa? Megerőszakolta azt a kislányt, aztán a feleségével együtt megfojtották a gyereket. Na de magának mi dolga vele? Riporter vagy ilyesmi?

– Semmi. Semmi. Ez nyilván nem az a Ducton. Talán félreértettem a nevet.

– Valószínűbb, hogy valaki átverte. Ducton volt a neve. Martin Ducton. Az asszonyé meg Mary Ducton. Még mindig az.

– Tehát még él?

– Amennyire én tudom. Nem csodálkoznék, ha hamarosan szabadulna. Már majdnem tíz évet leülhetett. Nem mintha visszajönne ide, a szomszédba. Négy család lakott ott Ductonék óta. Mindig olcsón kel el az a ház. Egy fiatal pár vette meg hat hónappal ezelőtt. Nem mindenkinek van gusztusa egy olyan házra, ahol kinyírtak egy gyereket. Az emeleti nappaliban történt.

Fejével a 41-es számú ház felé biccentett, de a szeme kerülte Philippa tekintetét.

– Fel kellett volna függeszteni őket – szólalt meg hirtelen az öregasszony.

Philippa megdöbbenve hallotta a saját hangját:

– Akasztani. Az a helyes kifejezés. Fel kellett volna akasztani őket.

– Úgy van – helyeselt a férfi.

Odafordult az anyjához.

– Az eppingi erdőben temették el a gyereket, ugye? Nem ezt csinálták vele, mama? Eltemették az eppingi erdőben. Tizenkét éves volt. Emlékszel, mama?

Lehet, hogy az öregasszony süket volt, mert a férfi az utolsó szavakat türelmetlenül kiabálta. A nő nem válaszolt neki. Még mindig Philippára meredve azt mondta:

– Julie Scase volt a neve. Már emlékszem. Megölték Julie Scase-t. De nem jutottak el az erdőig. Elkapták őket, a gyerek holtteste még a csomagtartóban vót. Julie Scase.

Philippának annyira merev volt az ajka, hogy alig tudta megformálni a szavakat, amint kikényszerítette magából a kérdést:

– Voltak gyerekeik? Ismerték őket?

– Nem. Akkor mink még nem laktunk itt. Amikor Romfordból ideköltöztünk, már ültek. Beszéltek egy gyerekről, egy kislányról, akit örökbe adtak. Ez vót a legjobb a szegény kis csórónak.

– Akkor ez nem ugyanaz a Ducton – mondta Philippa. – Annak a Ductonnak, akit keresek, nem voltak gyerekei. Rossz címet kaptam. Bocsánat a zavarásért.

Elindult, és végigment az úton. Úgy érezte, mintha a lábai helyén két dagadt, mázsás hengerpárna volna, amelyek nincsenek kapcsolatban a teste többi részével, de azért előreviszik. Lepillantott az útburkoló kövekre; útmutatóként használta őket, akár egy vizsgálat alatt álló iszákos. Gyanította, hogy az öregasszony és a fia még mindig figyelik, ezért nagyjából húsz méter megtétele után erőt véve magán megfordult, és egykedvűen visszanézett rájuk. Nyomban eltűntek. Amint megszűnt a felügyelet, és egyedül maradt az üres úton, rájött, hogy képtelen továbbmenni. Kinyújtotta a kezét a legközelebb eső kertet határoló téglafal felé, rátalált és leült. Erőtlennek érezte magát, és egy kicsit émelygett, a szíve hevesen ugráló labdaként vert. De mégsem ájulhat el itt, ebben az utcában. Valahogyan vissza kell jutnia a vasútállomásra. A térdei közé hajtotta a fejét, és érezte, hogy a vér újra a homlokában lüktet. A gyöngeség elmúlt, a hányinger azonban rosszabbodott. Kiegyenesedett, behunyta a szemét, hogy ne lássa az imbolygó házakat, és mélyeket szippantott a virágillatú levegőből. Azután kinyitotta a szemét, és kényszerítette magát, hogy azokra a dolgokra koncentráljon, amelyeket ki tud tapintani. Végigfuttatta az ujjait az egyenetlen falon. Régebben vaskerítés állt rajta. Érezte a durva homokszemcséket a cementtel megtöltött lyukakban, ahol korábban belefúrtak a téglába. Meglehet, hogy a kerítést a háborúban vitték el, hogy beolvasszák a fegyveripar számára. Philippa merőn bámulta a lába alatt lévő járdakövet. Fény pettyezte, parányi foltok terítették be, ragyogóak, akár a gyémántok. A kertekből virágport fújt rá a szél, és rápottyant egy rózsaszirom, olyan volt, mint egy csöpp vér. Mennyire mindennapos, hogy egy járdakő ilyen változatos, hogy a pillantása tüzében ilyen felvillanó csodákat fed fel! Ezek a dolgok legalább valódiak voltak, mint ahogyan ő maga is – sérülékenyebb, kevésbé elnyűhetetlen, mint a téglák és kövek, de azért még itt van, látható, egy identitás. Ha emberek járnának erre, minden bizonnyal látnák. Egy fiatalos nő jött ki két házzal arrébb, és feléje gyalogolt; babakocsit tolt, mellette a rúdba kapaszkodva egy idősebb gyerek totyogott. A nő csak odapillantott Philippára, a gyerek viszont lelassított, majd megfordult, és tágra nyílt, közömbös tekintettel nézett vissza rá. Elengedte a babakocsi rúdját, és Philippa azon kapta magát, hogy nagy nehezen föltápászkodik, és figyelmeztetően, vagy kérlelve kinyújtja felé a karját. Ekkor az anya megállt és rákiáltott, amire a gyerek odaszaladt hozzá, és újból belekapaszkodott a babakocsiba.

Philippa nézte őket, amíg befordultak a High Street sarkán. Ideje indulni. Mégsem ülhet itt egész nap a falhoz tapadva, mintha az valamiféle menedék volna, az egyetlen kézzelfogható valóság egy folyton változó világban. Eszébe ötlöttek Bunyan szavai, és azon vette észre magát, hogy hangosan kimondja őket:

– „Némelyik emiatt kívánta, hogy ez lenne legközelebbi útja szülőházához, s ne kellessék dombokat s hegyeket megmászni, de már csak ez az út, s egyszer ennek is vége lesz.”{3}

Nem tudta, miért vigasztalták meg ezek a szavak. Nem rajongott különösebben Bunyanért, és nem értette, miért szól ez a szakasz összezavarodott elméjéhez, amelyben a csalódottság, a fájdalom és a félelem küzd a felülkerekedésért. De miközben visszagyalogolt a vasútállomásra, újra meg újra elmondta a szakaszt, mintha a szavak a maguk módján ugyanolyan állandóak és szilárdak volnának, mint a járda, amelyen lépdelt. „De már csak ez az út, s egyszer ennek is vége lesz.”

{1} Alak, forma (német). A Gestalt-pszicholgia a 20. századi német kísérleti pszichológia egyik irányzata, amely a "jó egészek" és a struktűrák elsődlegességét hangsúlyozza a lelki életben. (A ford.)

{2} Andrea Palladio velencei építész (1508–1580). (A ford.)

{3} John Bunyan: A zarándok útja (Ballagi László fordítása).