Bill Bryson

Shakespeare

AZ EGÉSZ VILÁG SZÍNHÁZ

AKADÉMIAI KIADÓ, BUDAPEST

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Bill Bryson: Shakespeare. The World as a Stage. London, Harper Perennial, 2008

Fordította

Erdeős Zsuzsanna

ISBN 978 963 05 9451 6

Termékkód: ET130010

Kiadja az Akadémiai Kiadó,

az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

www.akademiaikiado.hu

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó Zrt. igazgatója

Felelős szerkesztő: Vajda Lőrinc

Szerkesztette: Kolláth Nóra

Termékmenedzser: Egri Róbert

Borítóterv: Harsányi Tamás

Első magyar nyelvű kiadás: 2013

© Bill Bryson, 2007

Hungarian translation © Erdeős Zsuzsanna, 2013

© Akadémiai Kiadó, 2013

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

Finley-nek és Mollynak, és Maisie emlékére

első fejezet

WILLIAM SHAKESPEARE NYOMÁBAN

Mielőtt Richard Plantagenet Temple Nugent Brydges Chandos Grenville, Buckingham és Chandos második hercege 1839-ben nagyobb pénzhez jutott, nagyrészt eseménytelenül folyt az élete.

Olaszországban nemzett egy törvénytelen gyermeket, egyszer-egyszer felszólalt a parlamentben a gabonatörvények hatályon kívül helyezése ellen, és korán elkezdett érdeklődni a házon belüli folyó víz és csatorna kérdései iránt (a Buckinghamshire megyében fekvő stowe-i házában kilencet is beépítettek Anglia első vízöblítéses vécéi közül), de egyébként nem sok mindenben tűnt ki kortársai közül, ragyogó kilátásait és számos, érdekes keresztnevét kivéve. De miután megörökölte az említett címeket és az egyik angliai nagybirtokot, azzal lepte meg ismerőseit és kétségkívül saját magát is, hogy rövid kilenc év alatt sikerült a nyakára hágnia öröksége utolsó pennyjének is egy sor látványosan hibás befektetési döntés következtében.

1848 nyarán fizetésképtelenül és megalázva Franciaországba szökött, Stowe-ot és berendezését pedig a hitelezőire hagyta. Az ezt követő árverés korának egyik nagy társadalmi eseményének számított. Stowe olyan gazdagon volt berendezve, hogy a londoni Christie and Manson aukciós cég egész csapata foglalkozott vele, de így is negyven nap kellett, amíg mindent feldolgoztak.

A kisebb feltűnést keltő tárgyak közé tartozott egy sötét, közel ötvenhat centiméter magas, és majdnem negyvenhat centiméter széles ovális portré, amelyet Ellesmere grófja szerzett meg háromszázötvenöt fontért, és később Chandos-portréként vált ismertté. A festményt jelentősen retusálták, és idővel annyira megfeketedett, hogy az apróbb részletek zöme eltűnt (ezek közül néhányat azóta sem sikerült rekonstruálni). Kopaszodó, de nem csúnya, negyven év körüli, gondozott szakállú férfit ábrázol. Bal fülében arany fülbevaló. Arckifejezése magabiztos, derűsen kackiás. Nem az a fickó, akire az ember jó szívvel rábízná a feleségét vagy az eladósorban lévő lányát.

Bár semmit sem tudunk a festmény eredetéről vagy arról, hogy hol volt, amíg 1747-ben a Chandos család tulajdonába nem került, régóta úgy hírlik, hogy William Shakespeare-t ábrázolja. Annyi biztos, hogy hasonlít William Shakespeare-hez, de ezt is várjuk tőle, hiszen ez a három Shakespeare-képmás egyike, és az összes többi ennek alapján készült.

Lord Ellesmere 1856-ban, nem sokkal halála előtt a festményt a londoni új Nemzeti Arcképtárnak ajándékozta; ez volt a gyűjtemény alapító darabja. A galéria első szerzeményeként volt némi érzelmi töltete, de eredetiségét szinte az első pillanattól kétségbe vonták. A kor sok műkritikusa úgy tartotta, a kép modellje túl sötét bőrű és nem igazán angolos kinézetű – olasz vagy zsidó vonásokat véltek benne felfedezni – ahhoz, hogy angol költő legyen, pláne, hogy nagy angol költő. Másokat, hogy a néhai Samuel Schoenbaumot idézzük, zavart „zabolátlan” kinézete és „buja” ajka. (Valaki felvetette, talán kicsit reménykedve, hogy hátha színpadi sminkben örökítették meg a képen, esetleg Shylock szerepében.)

„Nos, a festmény a megfelelő korból származik, ennyit biztosan mondhatunk – mesélte nekem dr. Tarnya Cooper, a képtár tizenhatodik századi képeinek felügyelője, amikor nekiláttam, hogy kiderítsem, mit tudhatunk és mit feltételezhetünk jó eséllyel az angol nyelv leginkább tisztelt alakjáról. – Ez a fajta gallér nagyjából 1590-től 1610-ig volt divatban, éppen Shakespeare nagy sikerei idején, amikor a legvalószínűbben ülhetett modellt arcképhez. Látszik rajta, hogy kissé bohém alak, ami utalhat színházi pályafutásra, valamint hogy tehetős volt, ami egybeesik azzal, amit erről a korszakáról gondolunk.”

Megkérdeztem, mire alapozza ezeket a feltevéseket. „Nos, a fülbevaló bohém emberre utal – kezdett a magyarázatba. – Ha férfi viselte, az ugyanazt jelentette, mint ma: hogy az illető kicsit divatosan »alternatív« az átlaghoz képest. Drake-et és Raleigh-t szintén fülbevalóval festették meg. Ők is így jelezték, hogy hajlamosak kilépni a szokásos keretekből. Akkoriban amikor egy férfi megengedhette magának, hogy sok ékszert hordjon, meg is tette, általában a ruhájára varrva. Ennek alapján a kép modellje vagy szerény, vagy nem túl gazdag. Én inkább a másodikra szavazok. Másrészt viszont tehetősnek tűnik – vagy legalábbis ezt próbálja elhitetni az utókorral –, mivel talpig feketébe öltözött.”

Tarnya elmosolyodott, amikor látta, milyen értetlenül nézek. „Ha egy anyagot teljesen feketére akarnak színezni, ahhoz sok festék kell. Sokkal olcsóbb sárgásbarna, bézs vagy más világos színű ruhát előállítani. A tizenhatodik században a fekete öltözék szinte mindig a jómód jele volt.”

Kutatóan fürkészte a festményt. „Nem rossz kép, de nem is éppen kiváló – folytatta. – Olyan valaki festette, aki értett a vászon alapozásához, így nyilván valamennyire képzett volt, de meglehetősen prózai a kép, és nincs jól megvilágítva. A lényeg, hogy ha ez tényleg Shakespeare, akkor ez az egyetlen ismert arcképe, amelyhez ő maga ült modellt, innen tudhatjuk, William Shakespeare valójában hogyan nézett ki – már ha ez valóban William Shakespeare.”

„Mekkora az esélye, hogy így van?” – kérdeztem.

„Amíg a kép származása dokumentálatlan, nem tudhatjuk biztosan, és nem valószínű, hogy ennyi idő múltán valaki még ilyen bizonyítékot találna.”

„És ha ez nem Shakespeare, akkor vajon ki?”

Elmosolyodott. „Fogalmunk sincs.”

Ha a Chandos-portré nem az, aminek gondoljuk, akkor két kép marad, amelyek alapján kideríthetjük, Shakespeare hogyan nézhetett ki. Az első egy rézkarc, ami Shakespeare összegyűjtött műveinek 1623-as kiadása – a híres első fólió – címoldalán jelent meg.

Alkotója, Martin Droeshout után Droeshout-rézkarcnak nevezik, és érdekesen – mondhatni, lenyűgözően – középszerű munka. Szinte minden hibás benne. Shakespeare egyik szeme nagyobb a másiknál. A szája furcsán aránytalan. A haja hosszabb a feje egyik felén, mint a másikon, maga a feje pedig nem arányos a testével: szinte léggömbként lebeg a vállán. De a legrosszabb, hogy a félénk férfi a képen mentegetőzni látszik, szinte ijedtnek tűnik, és ez sehogy sem illik a merészen magabiztos alakhoz, aki Shakespeare darabjaiból szól hozzánk.

Droeshoutot (avagy Drossaertet vagy Drussoitot, ahogy akkoriban néha hívták) leginkább flamand festők családjához tartozónak gondolják, pedig felmenői valójában már vagy hatvan éve, illetve három nemzedék óta Angliában éltek, mire Martin megszületett. Peter W. M. Blayney, az első fólió legnagyobb szakértője, felvetette, hogy Droeshout, aki a húszas évei elején járhatott, és nem volt túl tapasztalt, amikor a rézkarcot készítette, esetleg nem képzőművészeti jártassága alapján kapta a megbízatást, hanem mert neki volt meg hozzá a szükséges felszerelése: a rézkarc készítéséhez elengedhetetlen préshengeres sajtó. Nem sok mindenki rendelkezett ilyennel az 1620-as években.

A rézkarc, akármennyire hibás, kiérdemelte Ben Jonson költői jóváhagyását, aki a következőt mondja róla Shakespeare első fólióját bevezető ajánlásában:

s ha, mint vonását, szellemét

éppúgy rögzíthetné a réz,

a világnak metszet sose

lenne még ily remeke.1

Felvetődött, és lehet is benne némi igazság, hogy Jonson talán nem is látta Droeshout rézkarcát, mielőtt megírta lelkes sorait. Annyi biztos, hogy a Droeshout-féle arckép nem élő modell után készült: Shakespeare hét éve halott volt, mire az első fólió megjelent.

Így csak egy lehetséges képmás marad: a festett, életnagyságú szobor, ami a Stratford-upon-Avon Szentháromság-templomának falába épített Shakespeare-emlékmű központi alakja. Droeshout rézkarcához hasonlóan művészi szempontból ez sem jelentős alkotás, viszont van egy fontos erénye: látták és valószínűleg kielégítőnek is találták olyanok, akik ismerték Shakespeare-t. Egy Gheerart Janssen nevű kőműves készítette, és 1623-ra – ez a Droeshout-féle ábrázolás éve – már állt a templom szentélyében. Janssen a londoni Southwark negyedben lévő Globe színház közelében élt és dolgozott, így könnyen lehet, hogy saját szemével látta Shakespeare-t, bár az ember szinte reménykedik, hogy ez ne így legyen: az általa megörökített Shakespeare ugyanis puffadt arcú, önelégült alak, (Mark Twain emlékezetes szavaival) „egy hólyag mély, mély, finom, finom arckifejezésével”.

Nem tudjuk, hogyan nézett ki eredetileg a képmás, mert 1749-ben a festését „felfrissítette” egy meg nem nevezett, jó szándékú lélek. Huszonnégy évvel később a Shakespeare-t tanulmányozó Edmond Malone meglátogatta a templomot, és elszörnyedve látta, hogy a mellszobrot színesre festették. Ekkor megparancsolta az egyházközség illetékeseinek, hogy meszeljék le, mert – tévesen – azt gondolta, eredetileg egyszínű volt. Mire évekkel később ismét kifestették, már senki nem tudta, milyen színeket kellene használni. Ez már csak azért is lényeges kérdés, mert a szobron sok részletet nem faragtak ki, hanem a festékkel jelezték. Amikor fehérre meszelték, a képmás úgy nézhetett ki, mint azok a stilizált fejek, amelyeken régebben a kalaposok állítottak ki a portékájukat a kirakatban.

Különös helyzetben vagyunk. William Shakespeare-nek három képmását ismerjük, amelyek alapján az összes többi készült, de kettő közülük jelentéktelen alkotók munkája, akik évekkel a halála után készítették el műalkotásukat, a fennmaradó egy pedig, bár lenyűgöző arckép, talán valaki mást ábrázol. Ennek köszönhető az a furcsa tény, hogy bár mindenki első pillantásra felismeri a Shakespeare-ábrázolásokat, valójában nem tudjuk, hogyan is nézhetett ki a szerző. És ugyanígy vagyunk élete és személye szinte minden részletével: egyszerre a legismertebb és legkevésbé ismert irodalmi alak.

George Steevens történész több mint kétszáz évvel ezelőtt egy azóta sokat emlegetett mondatában megjegyezte, hogy William Shakespeare-ről minden tudásunk a következő tényekre korlátozódik: Stratford-upon-Avonben született, három gyermek apja volt, Londonba ment, ahol színész és író lett, majd visszatért Stratford-upon-Avonbe, végrendeletet készített, és meghalt. Ez már akkor sem volt teljesen igaz, és ma még kevésbé az, de azt sem mondanám, hogy nagyon távol áll az igazságtól.

A kutatók négyszáz évnyi eltökélt kereséssel körülbelül száz dokumentumot találtak William Shakespeare-re és szűk családjára vonatkozó utalásokkal; ezek keresztelési anyakönyvek, birtoklevelek, adóigazolások, házasságlevelek, lefoglaló parancsok, bírósági ügyiratok (méghozzá jó sok – pereskedő korról beszélünk) és hasonlók. Az adott körülmények között ez szép nagy szám, de az anyakönyvek, igazolások és más hivatalos iratok a természetüknél fogva vérszegény források. Sok mindent elárulnak egy ember életének ügymenetéről, de szinte semmit az érzéseiről.

Így valóban számtalan dolog marad, amit nem tudunk William Shakespeare-ről, és ennek nagy része egészen alapvető lenne. Például nem tudjuk, hogy pontosan hány darabot írt, és milyen sorrendben. Következtethetünk olvasmányai egy részére, de nem tudjuk, honnan szerezte a könyveket, és amikor végzett velük, azok milyen sorsra jutottak.

Bár a ránk maradt munkái összesen majdnem egymillió szó terjedelmű szöveget tesznek ki, csak tizennégy szó maradt fenn, amit saját kezűleg írt: hat aláírása és a végrendeletén szereplő „általam írt” megjegyzés. Egyetlen jegyzet vagy levél vagy kéziratoldal sem élte túl az évszázadokat. (Egyes szakértők szerint a Sir Thomas More – Morus Tamás című, soha elő nem adott darab egy része Shakespeare kézírásában maradt fenn, de ez messze nem bizonyos.) Életében nem született róla írásos leírás. Az első ilyet – „jóképű és jóvágású férfi volt, remek társaság, gyors észjárású, kellemes, csiszolt modorú” – hatvannégy évvel az író halála után írta John Aubrey, aki jó tíz évvel Shakespeare halála után született.

Mintha Shakespeare a lehető legszelídebb fickó lett volna, de a legkorábbi írásos beszámolóban éppen egy művésztársa támadja a jellemét. Sok életrajzírója hiszi, hogy gorombán bánt a feleségével – ismeretes, hogy a végrendeletében csak a második legjobb ágyát hagyta rá, és azt is mintegy utólagos gondolatképpen –, mégsem írt senki nagyobb megbecsüléssel, elkötelezettebben és sugárzóbban a szerelemről és a rokon lelkek egymásba fonódásáról.

Nem vagyunk biztosak benne, hogyan írjuk helyesen a nevét, de mintha ezzel ő sem lett volna másképpen, hiszen nem szerepel kétszer ugyanúgy a fennmaradt aláírások között. (Ezek: „Willm Shaksp”, „William Shakespe”, „Wm Shakspe”, „William Shakspere”, „Willm Shakspere” és „William Shakspeare”. Furcsa, de éppen az az írásmód nem szerepel köztük, ahogyan ma világszerte írjuk a nevét.) Azt sem tudjuk teljes bizonyossággal, hogyan ejtette a nevét. Helge Kökeritz Shakespeare’s Pronunciation (Shakespeare kiejtése) című hiteles munkájában valószínűnek tartotta, hogy Shakespeare maga rövid „e” hanggal ejtette nevének első szótagját [vagyis úgy, ahogy mi, magyarok általában – a ford.]. Az is lehet, hogy Stratfordban másként hangzott el a név, mint Londonban, sőt elképzelhető, hogy Shakespeare majdnem olyan sokféleképpen ejtette a nevét, ahogyan leírta.

Nem tudjuk, elhagyta-e valaha Angliát. Nem tudjuk, kik társaságában töltötte ideje legnagyobb részét, vagy hogyan kapcsolódott ki. Szexualitásáról összeegyeztethetetlen tényeket tudunk. Élete napjai közül mindössze maroknyiról tudjuk biztosan, hogy hol töltötte. Semmiféle feljegyzés nem maradt fenn a tartózkodási helyéről a nyolc fontos évben, amikor feleségét és három gyermekét Stratfordban hagyta, és szinte lehetetlen gyorsasággal sikeres szerző lett Londonban. Mire 1592-ben először említik drámaíróként, túl volt már az élete felén.

Élete többi részében olyan, mint egy irodalmi elektron: örökké ott van és mégsincs ott egy adott helyen.

Hogy megértsem, miért tudunk ilyen keveset William Shakespeare életéről, és megtudjam, miféle reményeink lehetnek arra, hogy továbbiak tényeket kiderítsünk, egy nap ellátogattam a brit nemzeti levéltárba a nyugat-londoni Kew-ban. Ott találkoztam David Thomas vezető levéltárossal, egy zömök, vidám, halk szavú, őszes férfival. Érkezésemkor Thomas éppen egy hatalmas, ügyetlenül bekötött dokumentumcsomagot – egy 1570 teléről készült államkincstári feljegyzéstekercset – emelt irodájának egy hosszú asztalára. Ezeroldalas birkabőr pergamen lazán bekötve, nincs benne két egyforma méretű lap: ormótlan teher, olyan, amit csak két kézzel lehet vinni.

„Bizonyos szempontból a feljegyzések kiválóak – mesélte Thomas. – A birkabőr csodálatosan tartós anyag, bár kicsit vigyázni kell vele. A tinta a papír rostjaiba beszívódik, a birkabőrön viszont a felszínen marad, leginkább, mint a kréta a táblán, így viszonylag könnyen ledörzsölődik róla. A tizenhatodik századi papír is jó minőségű volt – folytatta. – Rongyból készült, és gyakorlatilag savmentes volt, ezért jó állapotban maradt meg.”

Képzetlen szemmel csak azt láttam, hogy a tinta vízszerűen halványra fakult, és az írás gyakorlatilag olvashatatlan. Emellett a lapokon az írás számomra kibogozhatatlanul rendszert követett. Mind a papír, mind a pergamen drága dolog volt, így nem bántak pazarlóan vele. Nem volt kihagyás a bekezdések között – valójában bekezdések sem voltak. A bejegyzések szorosan követték egymást; sem számok, sem feliratok nem választották el őket egymástól. Nehéz lenne elektronikus szövegfelismerésre vagy akár klasszikus olvasásra kevésbé alkalmas szöveget elképzelni! Ha valaki meg akarja tudni, hogy egy adott kötetben van-e utalás egy személyre vagy eseményre, gyakorlatilag minden egyes szót el kell olvasnia, és ez még a Thomas-féle szakértőknek sem mindig könnyű, mert akkoriban nagyon sokféle kézírást használtak.

I. Erzsébet korában ugyanolyan szabadon váltogatták a kézírást, mint a helyesírást. A kézírásról szóló kézikönyvek akár húsz – gyakran erősen – különböző módot is megadhattak egyetlen betű kialakítására. Az író ízlésére volt bízva például, hogy a d betű nyolcashoz, farokkal ellátott papírsárkányhoz, egy kör és egy hullámvonal kombinációjához vagy tizenöt más alak melyikéhez hasonlítson. Az a betű hasonlíthatott a h-hoz, e-hez vagy o-hoz, az f az s-hez és az l-hez – valójában szinte minden betű majdnem minden másikhoz. A dolgokat tovább bonyolította, hogy a bírósági ügyeket lingua franca nyelven jegyezték fel, sajátságos nagybetűs írással, egyfajta különös latin nyelven, amit egyetlen római sem tudott volna elolvasni – ahogy azt Thomas mosolyogva mesélte. – A szórend angol volt, de saját, nehezen megfejthető szókincset használtak, valamint egyéni rövidítéseket. Még a hivatalnokok is küszködtek vele, mert amikor egy-egy ügy összetettebb vagy nehezen megoldható volt, gyakran átváltottak a kényelmesebb angol nyelvre.

Bár Thomas tudta, hogy a megfelelő oldalt vette elő, és már sokat tanulmányozta ezt a dokumentumot, jó egy percébe került, mire megtalálta a sort, ahol a „Stratford upon Haven”-ből való „John Shappere alias Shakespere”-t uzsorás tevékenységgel vádolják. Az irat igen fontos a Shakespeare-kutatásban, mert megmagyarázza, hogy 1576-ban, Will tizenkét éves korában apja miért vonult hirtelen vissza a közéletből (erről később még mesélek), de csak 1983-ban talált rá egy Wendy Goldsmith nevű kutató.

Több mint százötvenezer folyóméternyi ilyen feljegyzés van a központi levéltárban – összesen majdnem tízmillió irat –, ezeket Londonban és egy Cheshire megyei régi sóbányában tárolják. Persze nem mind a minket érdeklő időszakból származik, de az elszánt kutatók még évtizedekig elbíbelődhetnek majd vele.

Csak akkor találnák meg biztosan az összes utalást, ha az egész irathalmazt végignéznék. Az 1900-as évek elején egy különös amerikai házaspár, Charles és Hulda Wallace, éppen erre vállalkozott. Charles Wallace angol irodalmat oktatott a Nebraskai Egyetemen, és a századforduló után nem sokkal ismeretlen okból hirtelen rögeszméjévé vált Shakespeare élete részleteinek felfedése. 1906-ban tette meg Huldával az elsőt sok további londoni útjuk közül, hogy végigkeressék a fennmaradt írásos emlékeket. Később véglegesen a brit fővárosba költöztek. Akár napi tizennyolc órát is dolgoztak; leginkább az akkor a Chancery Lane-en lévő központi levéltárban rágták végig magukat több százezer – Wallace szerint ötmillió2 – mindenféle iraton: államkincstári feljegyzéseken, tulajdoni lapokon, ingatlanbirtokok szerződésein, kincstári számadásokon, bíróságiügyirat-tekercseken, tulajdonátruházó iratokon, valamint a tizenhatodik és a tizenhetedik század eleji londoni hivatalos iratok összes poros kupacán.

Meggyőződésük szerint Shakespeare, mint aktív polgár, előbb-utóbb majd csak felbukkan a közélet írásos nyomai között. Épkézláb elmélet, de ha arra gondolunk, hogy több százezer feljegyzés volt, mindenféle tárgymutató vagy kereszthivatkozás nélkül, és bármelyik érinthette a kétszázezer polgár bármelyikét, hogy Shakespeare neve, ha egyáltalán megjelent benne, nyolcvan írásmód bármelyikén szerepelhetett, vagy a felismerhetetlenségig töröltek belőle, vagy rövidítették, és hogy nem volt ok feltételezni, hogy Londonban bármilyen ügyben – letartóztatás, házasság, jogi vita, ilyesmi – részt vett volna, amiről hivatalos irat keletkezett, akkor, be kell vallanunk, a Wallace házaspár állhatatossága valóban rendkívüli volt.

Elképzelhetjük hát a hely iránti tiszteletből valószínűleg halk örömkiáltást, amit akkor hallattak, amikor megtaláltak egy, a londoni Court of Requests nevű méltányossági bíróságról származó periratot, a huszonhat dokumentumból álló Belott–Mountjoy- (vagy Mountjoie-) esetet. Az ügy egy 1612-es vita Christopher Mountjoy menekült hugenotta parókakészítő és veje, Stephen Belott között egy házassági vagyonjogi szerződésről. Lényegében arról van szó, hogy Belott úgy érezte, apósa nem adta meg neki, amit ígért, és így beperelte.

Shakespeare, úgy látszik, úgy került az ügybe, hogy 1604-ben Mountjoy cripplegate-i házában bérelt szobát. Mire nyolc évvel később tanúskodni idézték, azt állította – érthető módon –, hogy nem emlékszik semmi lényegesre arról, miben egyezett meg a háziura és annak veje.

Az ügyirat nem kevesebb mint huszonnégy újabb hivatkozást tartalmaz Shakespeare-re, és egy újabb felbecsülhetetlen aláírást – a hatodikat, és máig sem bukkant fel több. Ráadásul ez a legjobb és legtermészetesebb a fennmaradt aláírásai közül. Az egyetlen ismert alkalom, amikor Shakespeare-nek jutott elég hely az aláírva fennmaradt lapon, hogy rendesen ellássa azt a szignójával, és még a keze is elég biztos volt, hogy odakanyarítsa a nevét. De még ekkor is tartotta magát a szokásához, és rövidített alakban írt alá: „Willm Shaksp”. A vezetéknév végén nagy paca, valószínűleg a viszonylag rossz minőségű papír miatt. Bár csak egy tanúvallomás, ez az egyetlen fennmaradó irat, amelyben Shakespeare saját kimondott szavait rögzítették.

Wallace-ék felfedezése, amiről a következő évben számoltak be a Nebraskai Egyetem tanulmánykötet-sorozatának egy számában (valószínűleg ez volt a kiadvány fennállásának legnagyobb szenzációja), két másik okból is fontos volt. Kiderül belőle, Shakespeare hol élt pályája egy fontos pontján: egy házban a Silver és a Monkswell Street sarkán a London történelmi központjában lévő Saint Aldermanbury közelében. És ezért Shakespeare tanúvallomásának dátuma, 1612. május 11., életének azon maroknyi napja közé tartozik, amelyekről teljes bizonyossággal állíthatjuk, hol töltötte.

A Bellott–Mountjoy-ügyiraton kívül Wallace-ék többéves kutatómunkája más eredményeket is hozott. Az ő munkájuk alapján tudjuk, hogy Shakespeare-nek mekkora anyagi érdekeltsége volt a Globe és Blackfriars színházakban, és hogy megvásárolt egy kapusházat London Blackfriars városrészében 1613-ban, alig három évvel a halála előtt. Találtak egy periratot, amelyben John Hemingest – Shakespeare egyik legközelebbi munkatársát – beperelte a lánya valami családi ingatlan miatt 1615-ben. A Shakespeare-tudósok számára ezek a momentumok óriási jelentőségűek.

Sajnos, Charles Wallace viselkedése az idő múlásával kicsit furcsává vált. Túlzó, egyes szám harmadik személyben fogalmazott írásokkal tisztelte meg saját magát (az egyik szerint „Kutatásai előtt majdnem ötven éven át hitték és tanították, hogy mindent tudunk Shakespeare-ről, amit csak tudni lehet. Figyelemre méltó felfedezései mindezt megváltoztatták… és ez sokáig tartó megbecsülést szerzett az amerikai tudósoknak.”), sőt paranoiás téveszméi lettek. Meggyőződése volt például, hogy más kutatók lefizetik a levéltár dolgozóit, hogy azok elárulják, Wallace melyik iratokat kérte ki. Végül odáig jutott, hogy azt hitte, a brit kormány titokban nagyszámú diákkal próbál Shakespeare-rel kapcsolatos írásokat kerestetni, mielőtt ő megtalálná azokat, és ezt meg is írta egy amerikai irodalmi magazinban, az Atlanti-óceán mindkét partján lakók nagy döbbenetére és szomorúságára.

Nem volt elég pénze, és a tudóstársadalom egyre inkább kiközösítette, így Huldával otthagyták Shakespeare-t és az angolokat, és visszaköltöztek az Egyesült Államokba. Texas akkor éppen olajlázban égett, és Wallace-nak új, váratlan rögeszméje támadt: úgy gondolta, egy adott területről ránézésre el tudja dönteni, érdemes-e ott olajat keresni. Titkos ösztönét követve befektette minden maradék vagyonát egy hatvanöt hektáros farm megvásárlásába a texasi Wichita Fallsban. És kiderült, hogy ott van az egyik leggazdagabb olajmező! 1932-ben elképesztően vagyonos, ám nem túl boldog emberként halt meg.

Ilyen kevés rideg tény alapján a Shakespeare életét tanulmányozóknak gyakorlatilag három lehetőségük van: mikroszkóp alá venni a jogi iratokat, ahogyan azt Wallace-ék tették, találgatásokba bocsátkozni („minden Shakespeare-életrajz öt százalék tényből és kilencvenöt százalék feltételezésből áll össze”, ahogy azt a téma egyik tudósa mondta, és nem tudom, viccelt-e), vagy meggyőzni magukat, hogy többet tudnak, mint valójában. De még a leggondosabb életrajzírók is megteszik, hogy fognak egy feltételezést – például, hogy Shakespeare katolikus volt, vagy boldog házasságban élt, vagy kedvelte a vidéket, vagy esetleg állatbarát volt –, és egy-két oldal terjedelmű bizonyossággá alakítják. Alastair Fowler után szabadon: mindig sürgető a késztetés, hogy „és” helyett „ezért” kötőszóval kapcsoljuk a mondatainkat.

Mások egyszerűen átadták magukat a képzelgésnek. Caroline F. E. Spurgeon, a Londoni Egyetem nagy tiszteletben álló, máskor megfontolt tudósa meggyőződésévé vált, hogy Shakespeare sorainak gondos olvasásával kideríthetjük, a nagy angol költő hogyan nézett ki, és magabiztosan kijelentette (Shakespeare’s Imagery and What It Tells Us [Shakespeare képi világa és annak jelentése] című tanulmányában): „…tömören jó felépítésű férfi volt, valószínűleg inkább alacsony, rendkívül jó mozgáskoordinációjú, hajlékony és karcsú, szeme gyors és pontos, élvezte a gyors mozdulatokat. Felteszem, valószínűleg világos bőrű volt, és fiatalkorában könnyen elpirult, elárulván az érzéseit és érzelmeit.”

Ivor Brown népszerű történész közben a Shakespeare darabjaiban említett tályogok és más kelések alapján arra következtetett, hogy Shakespeare valamikor 1600 után „súlyos Staphylococcus fertőzésen esett át”, majd ettől kezdve „visszatérő kelevények gyötörték”.

Shakespeare szonettjei egyes, túl sok mindent szó szerint vevő olvasóinak a rokkantságra vonatkozó két hivatkozás tűnt fel. Az első a harminchetedik szonettben:

Ahogy rokkant apának öröm ifjú

Tettekben sürgő-forgó gyermeke,

Úgy vigasztalsz, kit balsors s annyi kín sújt,

Engemet, érdem s hűség kincse, te.

Majd a nyolcvankilencedik szonettben:

Mondd, hogy azért hagytál el, mert hibáztam,

S a sértés rögtön menti rab eszem;

Mondd: sánta vagyok, s már biceg a lábam;

…és arra következtettek, hogy maga Shakespeare is hasonló testi fogyatékossággal küzdött.

Nem hangsúlyozhatjuk eléggé, hogy semmi – egyetlen cédula, egyetlen betű – sincs, ami alapján bizonyosan tudhatnánk bármit is Shakespeare-nek mint magánembernek az életéről vagy arról, hogy miben hitt. Csak azt tudhatjuk, ami a munkájából adódik, soha nem azt, ami a munkáját ihlette.

David Thomast egyáltalán nem lepi meg, hogy Shakespeare ennyire homályos alak.

„William Shakespeare-ről éppen annyi írás maradt fenn, amennyit egy akkori és olyan társadalmi helyzetű emberrel kapcsolatban várhatunk – mondja. – Csak azért érezzük kevésnek, mert annyira érdekelne bennünket minden vele kapcsolatban. Valójában Shakespeare-ről többet tudunk, mint szinte bármelyik korabeli drámaíróról.”

A korszak majdnem minden alakja életében hatalmas fehér foltok vannak. Thomas Dekker például korának vezető drámaírója volt, de nem sokat tudunk az életéről, kivéve, hogy Londonban született, termékeny szerző volt, és gyakran eladósodott. Ben Jonson nála is híresebb volt, de életének sok lényeges részlete – születésének helye és éve, szülei kiléte, gyermekei száma – ismeretlen vagy homályos maradt. Inigo Jones, a nagy építész és színházi díszlettervező élete első harminc évéről egyetlen biztos tényünk sincsen, kivéve, hogy biztos, hogy létezett – valahol.

A tények meglepően múlékony dolgok: négyszáz év alatt sokuk felismerhetetlenné fakul. Shakespeare korának egyik legnépszerűbb darabja volt az Arden of Faversham (Fevershami Arden), de senki sem tudja, ki írta. Amikor valamiről tudjuk, ki a szerzője, tudásunk gyakran a vak szerencse ajándéka. A Thomas Kyd írta Spanyol tragédia egy ideig a legsikeresebb darab volt, de a szerzőt csak egy húsz évvel a halála után keletkezett irat (ami csak utána majdnem kétszáz évvel került elő) mellékes utalása alapján tudjuk azonosítani.

Shakespeare-ről, illetve Shakespeare-től csak a színdarabjai maradtak fel – egy-kettő híján –, nagyrészt Henry Condell és John Heminges nevű munkatársai erőfeszítéseinek köszönhetően, akik halála után összeállították műveinek többé-kevésbé teljes gyűjteményét, a méltán nagyra becsült első fóliót. Nem lehet eléggé hangsúlyozni, milyen szerencsések vagyunk, hogy ennyi fennmaradt Shakespeare műveiből, hiszen a tizenhatodik és tizenhetedik századi színdarabok szokásos sorsa az volt, hogy elvesztek. Kevés kézirat maradt fenn bármely drámaíró tollából, és még a nyomtatott darabok is gyakran az enyészeté lettek. A Shakespeare születésétől az 1642-es puritán „örömtelenségi puccsig” amikor is bezárták a színházakat, mintegy háromezer darabot állítottak színpadra Londonban – ezek körülbelül nyolcvan százalékának csak a címét ismerjük. Csak mintegy kétszázharminc darab szövege maradt fenn Shakespeare korából, közülük harmincnyolc az övé, vagyis körülbelül tizenöt százalékuk, ami megdöbbentően magas arány.

Éppen a Shakespeare-művek ily magas száma miatt meglepő, hogy milyen keveset tudunk a személyéről. Ha például csak a vígjátékok maradtak volna fenn, esetleg felszínes embernek gondolnánk. Ha csak a szonettek, szenvedélyes léleknek. Más művei alapján pedig választékos modorúnak, racionálisnak, metafizikusnak, melankolikusnak, machiavellisztikusnak, neurotikusnak, gondtalannak, kedvesnek vagy sok minden másnak tartanánk. Shakespeare természetesen mindez volt – íróként. Nemigen tudjuk, magánemberként milyen lehetett.

A rendkívül nagy szövegkincs és a szegényes egyéb adatok birtokában a Shakespeare-t tanulmányozók kénytelenek szinte csak az előbbi alapján következtetni minden egyébre. Megszámlálták Shakespeare minden leírt szavát az utolsó apró írásjelig. Így közhírré tehetik (és meg is teszik), hogy a Shakespeare-művek százharmincnyolcezer-százkilencvennyolc vesszőt, huszonhatezer-hétszázkilencvennégy kettőspontot és tizenötezer-hétszáznyolcvanöt kérdőjelet tartalmaznak, hogy négyszázegyszer esik szó fülről a darabjaiban, hogy a trágyadombot jelentő dunghill szó tízszer fordul elő, a fajankót jelentő dullard pedig kétszer, hogy a szereplők kétezer-kétszázötvenkilenc alkalommal utalnak a szeretetre és szerelemre, a gyűlöletre viszont csak száznyolcvanháromszor, hogy az ’átkozott’ jelentésű damned és bloody szavakat százöt, illetve kétszázhuszonhat esetben vetette papírra, de a bloody-minded (’makacs’, ’vérszomjas’) kifejezést csak kétszer, hogy a birtoklást, illetve az egyik múlt időt jelző have igét kétezer-hatvankilencszer használta régies formában és csak négyszázkilencszer újban, és hogy összesen nyolcszáznyolcvannégyezer-hatszáznegyvenhét szót hagyott ránk a szereplői összesen harmincegyezer-kilencszázötvenkilenc megszólalásában, száztizennyolcezer-négyszázhat sorban.

Nemcsak azt állapítják meg, Shakespeare mit írt, de azt is, hogy mit olvasott. Geoffrey Bullough szinte egész életét annak felderítésére áldozta, hogy a Shakespeare által említett szinte minden dolog lehetséges forrásait kiderítse. Elszánt kutatásának eredményei nyolc kötetben jelentek meg, és nemcsak azt tudjuk meg belőlük, hogy Shakespeare mit tudott, de azt is, hogy pontosan honnan tudta. Charlton Hinman, egy másik kutató azt is kiderítette, hogy a Shakespeare-darabok nyomdai előkészítésén kik dolgoztak szedőként. A szavak helyesírásában, illetve a központozás, nagybetűhasználat, sorbehúzás és a többi hasonló lehetőség között fellelhető különféle preferenciák alapján Hinman és társai szerint az első fólió összesen kilenc kéz műve. Valaki egészen komolyan állította, hogy Hinman nyomozása alapján többet tudunk arról, ki mit csinált Isaac Jaggard londoni nyomdájában, mint maga Jaggard.

Úgy tűnik, Shakespeare nem is annyira történelmi alak, mint inkább bölcsésztudományi rögeszme. Ha megnézzük a sokféle neki és korának szentelt tudományos folyóirat tartalomjegyzékét, olyan szívós kutatásokat találunk, mint „Nyelvészeti és információs entrópia az Othellóban”, „Fülbaj és gyilkosság a Hamletben”, „Poisson-eloszlások Shakespeare szonettjeiben”, „Shakespeare és Quebec népe”, „Hamlet vajon férfi volt vagy nő?”, és más hasonlóan leleményes témákat.

Szinte nevetségesen sok tintát és nyomdafestéket használtak el a Shakespeare-témában. Ha a brit nemzeti könyvtár katalógusában Shakespeare-re mint szerzőre keresünk, 13 858 találatot kapunk (összehasonlításképpen: a „Marlowe” kereső kifejezés például 455 eredményt ad ki), ha témaként, még 16 092-t. A washingtoni Kongresszusi Könyvtár [a világ legnagyobb könyvtára – a ford.] körülbelül hétezer művet tárol Shakespeare-ről – majdnem húszévnyi olvasnivaló, ha naponta egyen átrágjuk magunkat –, és, mint azt karcsú kötetünk is tanúsítja, ez a szám egyre nő. A bibliográfusok legkimerítőbbje, a negyedévenként megjelenő Shakespeare Quarterly szerint évente körülbelül négyezer komoly új munka – könyv, monográfia, tanulmány – születik a témában.

Hogy megválaszoljam az elkerülhetetlenül felmerülő kérdést, ezt a könyvet nem azért írtam, mert a világnak nagy szüksége lenne még egy könyvre Shakespeare-ről, hanem mert eddig hiányzott ebből a sorozatból. Vezérfonalam egyszerű: nézzük meg, mennyit tudunk valójában Shakespeare-ről az írásos bizonyítékok alapján.

És máris megtaláltuk a könyv karcsúságának egyik okát.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.