Orson Scott Card:

Végjáték

Ender's Game - Végjáték

Copyright © Orson Scott Card

A szerző arcképe: Bob Henderson, Henderson Photography, Inc.

Javított, második kiadás

Fordította: F. Nagy Piroska

Copyright © Unio Mystica Kiadó

Borító- és könyvterv: Földi Hajnal

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Kiadja az Unio Mystica Kiadó © Minden jog fenntartva

A könyv - a kiadó írásos jóváhagyása nélkül - sem egészben sem

részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen

formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon,

beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, hangoskönyvet,

bármilyen internetes közlést, fénymásolást, a rögzítést vagy az

információközlés bármely formáját.

Unio Mystica Kiadó, Budapest, 2013

ISBN 978-963-89847-3-9

Geoffrey-nak, aki eszembe juttatja, milyen ifjak, egyszersmind vének tudnak lenni a gyerekek.

Ez egy kitalált történet. A benne szereplő emberek és események a képzelet szülöttei, s ha bármilyen hasonlóságot mutatnának élő emberekhez vagy valódi eseményekhez, az csak a véletlen műve lehet.

1

Harmadik

– Az ő szemével néztem, az ő fülével hallottam, és állítom, hogy ő az. Legalábbis a lehetőségekhez képest a leginkább ő az.

– Ezt mondta a bátyjáról is.

– A bátyja alkalmatlannak bizonyult a próbán. Más okokból. Hiába van meg hozzá a tehetsége.

– És ugyanez a helyzet a nővérével is. Adódnak kétségek persze a fiúval kapcsolatban is. Túl hajlítható. Túl készségesen veti alá magát egy másik akaratnak.

– Akkor nem, ha az a másik az ellensége.

– Akkor mi legyen? Gondoskodjunk róla, hogy mindig ellenségek vegyék körül?

– Igen, ha ezt kell tennünk.

– Mintha azt mondta volna, hogy kedveli ezt a kölyköt.

– Ha a hangyok majd elkapják, úgy fogok viselkedni, mintha a kedvenc nagybácsija volnék.

– Rendben van. Elvégre a világot akarjuk megmenteni. Hozza el!

A monitoros hölgy kedvesen elmosolyodott, beletúrt a fiú hajába, és azt mondta:

– Az az érzésem, Andrew, hogy már torkig vagy ezzel a rémes monitorral. Na de én most jó hírt hoztam neked! Ez a monitor ma kikerül innen. Egyszerűen kivesszük, és nem is fog fájni.

Ender bólintott. Az persze hazugság volt, hogy nem fog fájni. De mivel a felnőttek mindig ezt mondták, mielőtt valami igenis fájt, úgy vette ezt a bejelentést, mint amely pontosan jelzi, mi vár rá a jövőben. A hazugságok néha megbízhatóbbak voltak, mint az igazság.

– Most gyere szépen ide, Andrew, és ülj föl a vizsgálóasztalra! Mindjárt jön az orvos, és megvizsgál.

A monitor eltűnik. Ender megpróbálta elképzelni, hogy a kis készülék már nincs ott a tarkóján. Hanyatt fordulok az ágyban, és nem nyom. Zuhanyozás közben nem bizsereg, ahogy kiegyenlíti a hőt. És Peter többé nem fog utálni. Hazamegyek, megmutatom neki, hogy a monitor eltűnt, és meg fogja látni, hogy nekem sem sikerült. Hogy ezentúl én is ugyanolyan normális gyerek leszek, mint ő. Akkor majd nem lesz minden olyan rossz. Meg fogja bocsátani, hogy nekem egy teljes évvel tovább volt meg a monitorom, mint neki. Akkor mi ketten majd…

Nem, barátok talán azért nem leszünk. Nem, Peter ahhoz túl veszedelmes. Túlságosan dühös. Testvérek, talán. Nem ellenségek, nem is barátok, hanem testvérek, akik megférnek egymással ugyanabban a házban. Nem fog gyűlölni, békén fog hagyni, és kész. És ha majd kedve támad hangyot és űrhajóst játszani, talán nekem nem lesz muszáj játszanom, akár el is mehetek olvasni.

De míg Ender mindezt végiggondolta, már tudta, hogy Peter nem fogja őt békén hagyni. Valahányszor abban a veszett kedvében volt, megjelent valami a szemében, és ha Ender észrevette ezt a különös csillogást, rögtön tudta, hogy most minden megtörténhet, csak az nem, hogy Peter őt békén hagyja. „Ender, leülök a zongorához gyakorolni. Gyere, lapozd a kottát! Nocsak, olyan sok a monitoros fiú dolga, hogy nem segíthet a bátyjának? Ehhez ő túl okos? Dolga van, végeznie kell valami hanggyal, űrhajóssal? Tudod mit, már nem is akarom, hogy segíts! Magam is meg tudom csinálni, te kis piszok, te kis Harmadik!”

– Nem fog sokáig tartani, Andrew – mondta az orvos.

Ender bólintott.

– Kivehetőre tervezték, hogy ne okozzon se fertőzést, se sérülést. Egy kicsit azért bizseregni fog, és néhányan azt mondják, hogy utána hiányérzetük volt. A tekinteted folyton körbejár majd, mintha keresnél valamit, de nem fogsz rá emlékezni, hogy mit. Megmondom én. A monitort keresed, ami már nincs ott. De néhány nap, és elmúlik ez az érzés.

Az orvos valamit megcsavart a tarkóján. Fájdalom hasított belé, végignyilallt a nyakától az ágyékáig. Érezte, hogy durván görcsbe rándul a háta, kifeszül a teste, s a feje az ágyra vágódik. A lába rángott, két karja egymásba kulcsolódott, s fájva-sajogva szorították egymást.

– Deedee! – üvöltötte az orvos. – Segítsen! – Lélekszakadva rohant be a nővér. – El kell lazítanunk az izmokat! Csinálja már, de gyorsan! Mire vár?!

Egy másik kezet érzett magán, de nem látta, kinek a keze. A teste oldalt billent, és lecsúszott a vizsgálóasztalról.

– Kapja el! – kiáltotta a nővér.

– Csak tartsa erősen…!

– Tartsa maga, doktor, én nem bírok vele…!

– Ne az egész testét emelje! Meg fogja állítani a szívét…

Ender érezte, hogy egy tű szúródik a hátába, közvetlenül az inggallérja fölött. Égette a fájdalom, de amerre ez a tűz szétáradt benne, ott lassanként elernyedtek az izmai. Most végre kitörhetett belőle a fájdalommal és félelemmel teli sírás.

– Jól vagy, Andrew? – kérdezte a nővér.

Andrew elfelejtette, hogyan kell beszélni. Fölemelték az asztal tetejére. Megnézték a pulzusát, mindenfélét csináltak vele, amiből nem értett semmit.

A doktor egész testében reszketett, még a hangja is remegett, amikor megszólalt:

– Három évig tartják bent ezeket a holmikat a gyerekekben, hát mit várnak? Van róla fogalma, hogy végképp ki is kapcsolhattuk volna? Egyszer és mindenkorra kikapcsolhattuk volna az agyát!

– Mikor múlik el a gyógyszer hatása? – érdeklődött a nővér.

– Legalább egy óráig tartsa itt! Figyeljen rá! Ha negyedórán belül nem szólal meg, szóljon! Örökre kikapcsolhattuk volna! Annyi eszem sincs, mint egy hangynak!

A kicsengetés előtt alig tizenöt perccel ért vissza Miss Pumphrey órájára. Kicsit még bizonytalanul állt a lábán.

– Jól érzed magad, Andrew? – kérdezte Miss Pumphrey.

Bólintott.

– Beteg voltál?

Megrázta a fejét.

– Nem festesz valami jól!

– Jól vagyok.

– Jobb lesz, ha leülsz, Andrew!

Elindult a helye felé, de nyomban meg is állt. Most meg mit keresek? Fogalmam sincs.

– Ott a helyed – mutatta Miss Pumphrey. Leült, de érezte, hogy valami más kellett volna, valami, amit elveszített. Majd később megkeresem.

– A monitorod – súgta a mögötte ülő lány.

Andrew vállat vont.

– A monitorja – súgta a lány a többieknek.

Andrew odanyúlt, s megtapogatta a nyakát. Be volt kötve. A monitor eltűnt. Most már ő is olyan volt, mint a többiek.

– Kimostak, Andy? – kérdezte egy fiú, aki mögötte, a másik padsor szélén ült. Nem jutott eszébe a neve. Peter. Nem, ez valaki más volt.

– Csend legyen, Mr. Stilson! – szólt rá Miss Pumphrey. Stilson önelégülten vigyorgott.

Miss Pumphrey a szorzásról beszélt. Ender hegyekkel teli szigetek körvonalait, s ezekből afféle térképet rajzolt a padja kijelzőjére, majd kiadta az utasítást, hogy jelenjen meg minden szögben a szigetek háromdimenziós képe. A tanár persze tudta, hogy nem figyel, de nem tette szóvá. Ender akkor is tudta a választ, ha a ő azt hitte, nem figyel oda.

A pad kijelzőjének sarkában megjelent, majd körbemasírozott egy szó. Fejjel lefelé és hátulról előre bukkant föl, de Ender már jóval azelőtt, hogy a kijelző aljára érve a feje tetejéről a talpára állt volna, felismerte a szót:

HARMADIK

Ender elmosolyodott. Ő találta ki, hogyan kell üzeneteket küldeni és meneteltetni a kijelzőn – és még ha titkos ellensége gúnynevekkel illeti is, a továbbítás módjával mégis őt dicséri. Nem ő tehet róla, hogy Harmadik lett. A kormány ötlete volt, nekik volt rá felhatalmazásuk – másként hogyan járhatott volna iskolába egy Ender-féle Harmadik? És a monitor most eltűnt. Az Andrew Wiggin nevű kísérlet végül nem járt sikerrel. Szent meggyőződése, hogy ha tehették volna, a legszívesebben visszavonták volna azokat a mentesítéseket, amelyek lehetővé tették, hogy egyáltalán megszülethessen. A dolog nem vált be, tehát el kell tüntetni a kísérlet nyomait.

Megszólalt a csengő. Mindenki kikapcsolta a pad kijelzőjét, vagy sietve begépelt még valami emlékeztetőt. Voltak, akik leckéket vagy adatokat töltöttek fel az otthoni számítógépükre. Páran a nyomtatóknál gyűltek össze, míg kész nem lett az, amit épp meg akartak mutatni a többieknek. Ender a pad alsó részébe illesztett, gyerekkézre méretezett billentyűzet fölé emelte mindkét kezét, s közben az járt a fejében, milyen érzés lehet, ha az embernek olyan nagy keze van, mint egy felnőttnek. Mit lehet kezdeni azokkal a nagy, ügyetlen, vastag és tömzsi ujjakkal, húsos tenyérrel. Persze, a billentyűik is nagyobbak – de vaskos ujjaikkal hogyan is tudnának olyan finom vonalakat húzni, mint ő, hogyan tudnák a vonalakat olyan pontosan meghúzni, hogy hetvenkilencszer haladjon körbe a csigavonal a képernyő közepétől a széléig, de úgy, hogy egyszer se érintsék vagy fedjék egymást. Ezzel volt elfoglalva, miközben a tanár csak mondta, mondta a magáét a számtanról. Számtan! Hároméves volt, amikor Valentine megtanította neki a számtant.

– Jól vagy, Andrew?

– Igen, asszonyom.

– Lekésed a buszt.

Ender bólintott, és fölállt. A többiek már elmentek. A rosszak azonban meg fogják várni. Már nem gubbaszt a nyakán a monitor, amely hallotta és látta mindazt, amit ő hallott és látott. Most azt mondhatnak, amit csak akarnak. Meg is üthetik – már nem látja senki, így hát nem is siethet senki a segítségére. Voltak a monitornak előnyei is, melyek ezentúl hiányozni fognak.

Persze, Stilson volt az. A legtöbbjüknél ő sem volt nagyobb, de Endernél mindenesetre nagyobb volt. És mások is voltak vele. Mint mindig.

– Hé, te Harmadik!

Ne válaszolj! Nincs mit mondanod.

– Hé, Harmadik, hozzád beszélünk! Hé, hangyimádó, hozzád szólunk!

Nem jut eszembe semmi, amit válaszolhatnék. Akármit mondanék, csak rosszabb lenne. Jobb, ha nem szólok.

– Hé, Harmadik, hé, hányadék, kibuktál, mi? Azt hitted, jobb vagy nálunk, de most mégiscsak elvesztetted a kütyüdet, te vakarcs, és kaptál helyette egy kötést a nyakadra!

– Átengedtek? – kérdezte Ender.

– Átengedjük? Szerintetek át kéne engednünk? – Ezen mindnyájan jót nevettek. – Hát persze hogy átengedünk. Előbb a karodat, aztán a seggedet, aztán egy darabot a térdedből.

– Hol a kütyüd, Harmicsek? Hol a kütyüd, Harmicsek? – kántálták kórusban a többiek.

Stilson fél kézzel tolni kezdte, mire valaki hátulról is tolni kezdte, de vissza, Stilson felé.

– Adj, király, katonát! – rikkantotta valaki.

– Teniszezzünk!

– Pingpongozzunk!

Ennek már a fele se tréfa. Ender úgy döntött, nem hagyja, hogy a végén rajta csattanjon az ostor. Amikor legközelebb feléje lódult Stilson karja, utánakapott, de elvétette.

– Nocsak, hát harcolni akarsz velem? Velem akarsz harcolni, Harmicsek?

Az Ender mögött állók elkapták, és erős kézzel fogták.

Nem sok kedve volt nevetni, mégis elnevette magát.

– Szerintetek ilyen sokan kelletek ahhoz, hogy elbánjatok egyetlen Harmadikkal?

– Mi emberek vagyunk, nem Harmadikok, seggfej! És te olyan erős vagy, mint a lepkefing!

De azért elengedték. Ender abban a szent pillanatban keményen meglódította a lábát, és pontosan mellcsonton találta Stilsont. A fiú összecsuklott. Endert meglepte a dolog – nem hitte volna, hogy egyetlen rúgással földre teríti Stilsont. Még nem fordult elő, hogy Stilson ne vett volna komolyan egy efféle harcot, hogy egy ilyen igazán nekikeseredett ütésre ne készült volna föl.

A többiek hátrahőköltek, Stilson pedig ott feküdt mozdulatlanul. Mindenkinek az járt a fejében, nem halt-e meg. Ender viszont azon töprengett, elejét tudná-e venni valami módon a bosszújuknak. Meg tudná-e akadályozni, hogy holnap teljesen kikészítsék? Ezt most az egyszer és mindenkorra meg kell nyernem, különben újra kezdhetem mindennap, és mindig csak rosszabb és rosszabb lesz.

Ender – bár még csak hatéves volt – ismerte a férfias hadviselés íratlan szabályait. Tilos bántani az ellenfelet, ha az tehetetlenül fekszik a földön; ilyet csak az állatok csinálnak.

Ender tehát odasétált a hanyatt fekvő Stilsonhoz, és gonoszul a bordái közé rúgott. Stilson felnyögött, s arrébb gurult. Ender megkerülte, megint belerúgott, ezúttal a lába között. Stilson torkán nem jött ki hang; csak összegörnyedt, s könnyek buggyantak ki a szeméből.

Ender ekkor jéghideg pillantással végigmérte a többieket.

– Lehet, hogy most az jár a fejetekben, hogy egyszerre mind rám támadtok. Biztosan jól össze is vernétek. De eszetekbe fog jutni, hogy mit csinálok azzal, aki bántani próbál. És attól kezdve csak arra fogtok gondolni, hogy mikor kaplak el benneteket, és hogy az milyen rossz lesz. – Belerúgott Stilson arcába. A fiú orrából vér fröccsent a földre. – Nem lesz ilyen rossz – mondta Ender. – Rosszabb lesz!

Megfordult, és elment. Senki sem ment utána. Befordult a buszmegállóhoz vezető folyosóra. Még hallotta, hogy a háta mögött összesúgnak a fiúk.

– Jézusom… Nézzetek rá! Ennek annyi!

Ender a falnak támasztotta a fejét, és sírt. Egészen addig sírt, amíg be nem futott a busz. Éppen olyan vagyok, mint Peter. Elvették a monitoromat, és máris olyan vagyok, mint Peter.

2

Peter

– Jól van, kivették. Hogy van a fiú?

– Az ember megszokja, ha évekig benne él valakinek a testében. Most nézem az arcát, és nem tudom, mi van. Nem szoktam hozzá, hogy az arcát figyeljem. Éreztem, hogy milyen arcot vág.

– Jaj, hagyjuk a lelkizést, kérem! Katonák vagyunk, nem kuruzslók! Maga is látta, hogyan verte laposra a banda vezérét!

– Alapos munkát végzett. Nemcsak úgy elpáholta, hanem kegyetlenül ellátta a baját. Akárcsak Mazer Rackham a…

– Kíméljen meg! Ezek szerint a bizottság alkalmasnak tartja.

– Nagyjából igen. Lássuk, mit művel a testvérével most, hogy már nincs benne a monitor.

– Bizony, a testvére. Attól nem fél, hogy vele mit fog művelni a testvére?

– Épp maga mondta, hogy a dolog nem lesz veszélytelen.

– Átnéztem néhány régebbi felvételt. Nem tehetek róla, kedvelem a gyereket. Azt hiszem, tönkre fogjuk tenni.

– Persze. Ez a dolgunk. Mi vagyunk a gonosz boszorkányok. Mézeskalácsot ígérünk, de aztán elevenen felfaljuk a kis csibészeket.

– Sajnálom, Ender – suttogta Valentine a tarkóján lévő kötést nézve.

Ender megérintette a falat, és az ajtó becsukódott mögötte.

– Én nem bánom. Örülök, hogy eltűnt.

– Mi tűnt el? – Peter lépett be a nappaliba, szája tele volt mogyoróvajas kenyérrel.

Ender egyáltalán nem olyannak látta Petert, mint a felnőttek, akik szerint a gyönyörű, tízéves fiú sűrű, sötét, bozontos hajával és arcvonásaival pontosan olyan volt, mint Nagy Sándor. Ha Ender Peterre nézett, csak haragot vagy bosszúságot látott rajta, és e veszedelmes hangulatok az ő számára végső soron mindig valami fájdalmat jelentettek.

Most is, hogy fölfedezte a nyakán a kötést, Peter arcán nyomban átcikázott a düh. Ezt persze Valentine is észrevette.

– Most már olyan, mint mi vagyunk – mondta. Csillapítani próbálta bátyját, még mielőtt az odacsaphatott volna.

De Peter nem akart csillapodni.

– Mint mi vagyunk? Hatéves koráig megtarthatta a kis szerkentyűjét. Te mikor vesztetted el a tiédet? Hároméves korodban. Én még öt se voltam, amikor elvesztettem. Neki meg majdnem sikerült, a kis nyavalyásnak, a kis hangynak!

Jól van ez így, gondolta Ender. Beszélj, Peter, csak beszélj! Beszélni jó dolog.

– Szóval, mostantól nem figyelnek rád az őrangyalaid – folytatta Peter. – Nem nézik, fáj-e valamid, nem hallgatják, hogy mit mondok, nem figyelik, mit csinálok veled. Na, mit szólsz hozzá? Akkor most mi van?

Ender vállat vont.

Peter hirtelen elvigyorodott, s ingerkedve csapta össze a tenyerét.

– Játsszunk hangyot és űrhajóst! – kiáltotta.

– Anya hol van? – kérdezte Valentine.

– Elment – felelte Peter. – Én vigyázok rátok.

– Azt hiszem, fölhívom papát.

– Tegyél le róla! – mondta Peter. – Tudod, hogy sosincs bent.

– Játszom – szólt közbe Ender.

– Te leszel a hangy – szögezte le Peter.

– Engedd, hogy egyszer ő legyen az űrhajós! – kérte Valentine.

– Ne üsd bele az orrodat, nagypofájú! – intette le Peter. – Indíts az emeletre, és válaszd ki a fegyvereidet!

Ender tudta, hogy ez nem lesz jó játék. Nem arról fog szólni, hogy ki győz. Amikor a gyerekek bandákba verődve a folyosókon játszottak, a hangyok sohasem győztek, és megesett, hogy a játék eldurvult. Itt náluk azonban már durván is kezdődött, és a hangy nem mondhatta, hogy elég volt, elfáradt, nem vonulhatott vissza, mint az igazi háborúban harcoló hangyok. Itt folytatnia kellett, amíg az űrhajós úgy nem döntött, hogy vége.

Peter kinyitotta a legalsó fiókját, és kivette a hangymaszkot. Anya mérges volt rá, amikor megvette, de a papa azt mondta, a háború attól nem fog elhárulni, hogy az ember eldugja a hangymaszkokat, és nem engedi meg a gyerekeinek, hogy játék lézerfegyverekkel játsszanak. Minél ügyesebben játsszák a háborús játékokat, annál több esélyük van életben maradni, ha megint jönnek a hangyok.

Feltéve, hogy túlélem a játékokat, gondolta Ender. Föltette a maszkot. Úgy rátapadt, mintha egy kéz simult volna szorosan az arcára. De a hangynak nem ilyen érzés, gondolta. Ők nem maszkként viselik, ez valóban az ő arcuk. Vajon otthon a hangyok is embermaszkot tesznek föl, és ők is játszanak? Minek nevezhetnek bennünket? Pacninak, amiért hozzájuk képest olyan puhák és zsírosak vagyunk?

– Vigyázz, Pacni! – mondta Ender. A szemrésen át alig látta Petert.

– Nocsak, Pacni? – vigyorgott Peter. – Jól van, hangyi-bangyi, most lássuk, hogy töröm ripityára a képed.

Ender nem látott semmit, csak érzékelte Peter tömegének enyhe elmozdulását; a maszk miatt megszűnt a perifériás látása. Az ütés fájdalmas taszítása váratlanul érte oldalt, a fején; elvesztette tőle az egyensúlyát, és elesett.

– Nem látsz valami jól, igaz, hangy?

Ender kezdte magáról lehámozni a maszkot. Peter az ágyékához nyomta a talpát.

– Ne vedd le a maszkot! – parancsolta.

Ender visszahúzta az álarcot a helyére, és elvette a kezét.

Peter még jobban rányomta a talpát. A testébe hasító fájdalomtól Ender összegörnyedt.

– Feküdj nyugton, hangy! Most egy kis élveboncolás következik. Végre-valahára egy élő példányotok jutott a kezünkbe; most megnézzük, hogy működtök.

– Peter, hagyd abba! – kérte Ender.

– Peter, hagyd abba! Nagyszerű! Szóval ti, hangyok, ki tudjátok találni a nevünket. Képesek vagytok rá, hogy panaszos kisgyerekhangon szólaljatok meg, hogy szeressünk benneteket, és kedvesen bánjunk veletek. De nem fog sikerülni. Én olyannak látlak, amilyen igazából vagy. Azt akarták, hogy ember legyél, kis Harmadik, de valójában hangy vagy, és ez most ki is derült.

Fölemelte a lábát, lépett egyet, majd rátérdelt Enderre; térde a mellcsont alatt nyomódott be Ender hasába. Egyre jobban és jobban ránehezedett Enderre, aki mind nehezebben szedte a levegőt.

– Meg is ölhetnélek így – suttogta Peter. – Addig nyomnám, amíg meghalsz. Azt mondanám, nem tudtam, hogy ettől bajod lehet, el is hinnék, és akkor minden jó lenne. Te halott lennél, és minden jó lenne.

Ender nem tudott szólni, a levegő kínlódva préselődött ki a tüdejéből. Lehet, hogy Peter komolyan gondolja. Eddig talán nem, de most lehet.

– Komolyan gondolom – mondta Peter. – Akármit hiszel, komolyan gondolom. Téged csak azért engedélyeztek, mert én olyan ígéretes voltam. De nálam nem jött össze. Te jobban csináltad. Szerintük te jobb vagy. Csakhogy én nem akarok egy jobb öcsikét, Ender! Nem akarok egy Harmadikat!

– Meg foglak mondani! – szólt Valentine.

– Senki sem hinne neked!

– De hinnének!

– Akkor te is meghalsz, drága húgocskám!

– Ó, persze – bólogatott Valentine.  – Azt biztosan elhiszik „Nem tudtam, hagy Andrew meghal tőle. És azután, hogy meghalt, nem tudtam, hogy Valentine-t is meg fogja ölni.”

A nyomás engedett valamicskét.

– Jó, akkor nem ma. De jön még olyan nap, amikor ti ketten nem lesztek együtt. És akkor bekövetkezik egy baleset.

– Te szájhős! Magad sem gondolod komolyan – mondta Valentine.

– Nem?

– És tudod, hogy miért nem? – folytatta Valentine. – Mert egyszer majd be akarsz kerülni a kormányba. És hiába akarod megválasztatni magadat, nem fog sikerülni, ha az ellenfeleid rájönnek, hogy az öcséd meg a húgod gyanús balesetekben halt meg kiskorában. Különös tekintettel arra a levélre, amit a titkos fiókomba helyeztem el, azzal a kikötéssel, hogy csak halálom esetén szabad felbontani.

– Ne akard nekem bemesélni ezt a marhaságot! – mondta Peter.

– A levélben az áll, hogy nem természetes halállal haltam meg. Hogy Peter ölt meg, és ha eddig még nem tette volna, hamarosan megöli Andrew-t is. Ettől ugyan még nem fognak elítélni, de ahhoz elég lesz, hogy ne válasszanak meg soha.

– Most te vagy a monitora – jelentette ki Peter. – Tartsd is szemmel éjjel-nappal! Jól teszed, ha mindig mellette vagy!

– Ender és én nem vagyunk hülyék. Mindenben ugyanannyi pontot szereztünk, mint te. Bizonyos dolgokban többet is. Mi mind csodálatosan okos gyerekek vagyunk. Te nem a legokosabb, csak a legnagyobb vagy köztünk, Peter.

– Tudom, persze. De eljön még a nap, amikor nem leszel mellette, amikor megfeledkezel a dologról. Akkor hirtelen eszedbe jut, odarohansz hozzá, és látod, hogy ott van, minden a legnagyobb rendben. És legközelebb már nem aggódsz annyira, és nem rohansz olyan lélekszakadva. És mindig minden rendben lesz vele. Majd azt fogod hinni, hogy elfelejtettem. Lehet, hogy emlékezni fogsz rá, hogy én előre megmondtam, de akkor is azt fogod hinni, hogy elfelejtettem. És múlnak majd az évek. Egyszer csak bekövetkezik egy szörnyű baleset, én találom meg a holttestet, ott fogok zokogni fölötte, és akkor majd eszedbe jut ez a beszélgetés, Vally, és szégyellni fogod magad, amiért eszedbe jutott. Mert tudni fogod, hogy én már megváltoztam, és tényleg baleset volt, ezért kegyetlenség tőled, hogy még emlékszel egy gyerekkori veszekedéskor mondott szavaimra. Pedig ez lesz az igazság. Erre az alkalomra várok. Ő szépen meghal, és te semmit, de semmit nem fogsz csinálni. Továbbra is azt fogod hinni, hogy én csak a legnagyobb vagyok.

– A legnagyobb segg – közölte Valentine.

Peter fölugrott, s már indult is feléje. A lány elugrott előle. Ender letépte magáról a maszkot. Peter hanyatt vágta magát az ágyán, és kitört belőle a nevetés. Teli torokból, vidáman kacagott, még a szeme is könnyes lett bele.

– Nahát, hogy ti milyen fantasztikusak vagytok! Még ilyen marhákat nem látott a földgolyó!

– Most majd közli velünk, hogy tréfa volt az egész – mondta Valentine.

– Nem tréfa, hanem játék. Akármit be tudok mesélni nektek. Zsinóron rángathatlak benneteket! – Ijesztő hangon huhogta: – Megöllek benneteket, apró darabokra szaggatlak, behajítalak a szemétledobóba! Ó, ti, a naprendszer legnagyobb hülyéi! – tört ki belőle újból a nevetés.

Ender csak állt, nézte, ahogy nevet, és arra gondolt, milyen érzés volt beletaposni Stilson testébe. Itt van az, aki rászolgált. Itt, ennek kellett volna kapnia.

– Nem, Ender – súgta oda Valentine, mintha csak olvasott volna a gondolataiban.

Peter ekkor az oldalára gördült, leszökkent az ágyról, és támadóállásba merevedett.

– De igen, Ender – mondta. – Bármikor, Ender.

Ender fölemelte a jobb lábát, levette róla, és a magasba tartotta a cipőt.

– Látod ezt itt, a cipő orrán? Ez vér, Peter.

– Ó, jaj! Mindjárt meghalok, mindjárt meghalok! Ender megölt egy gilisztát, és most engem is meg akar ölni!

Nem lehetett ráijeszteni. Peter a szíve mélyén gyilkos volt, és ezt nem tudta senki más, csak Valentine és Ender.

Megjött anya, és nagyon sajnálta Endert a monitor miatt. Megjött apa, és egyre csak azt hajtogatta, hogy micsoda gyönyörű meglepetés, hogy nekik ilyen fantasztikus gyerekeik vannak, mert lám, a kormány mondta, hogy legyen három gyerekük, és most végül a kormány nem kérte el egyiket sem, így velük maradhat mind a három, megtarthatják a Harmadikat is… mígnem Ender a legszívesebben ráüvöltött volna, tudom, hogy Harmadik vagyok, tudom, de ha akarod, elmegyek, hogy ne kelljen szégyenkezned mindenki előtt, sajnálom, hogy elveszítettem a monitort, és most itt vagy három gyerekkel, amire nincs kézenfekvő magyarázat, milyen kellemetlen ez neked, sajnálom, sajnálom, sajnálom!

Feküdt az ágyában, bámult bele a sötétbe. A fölötte lévő ágyról lehallatszott Peter nyugtalan forgolódása, fészkelődése. Aztán Peter lecsusszant az ágyról, és kiment. Ender hallotta a vécétartály zubogását, majd meglátta az ajtóban álló Peter körvonalait.

Azt hiszi, alszom. Meg fog ölni.

Peter az ágyhoz lépett, és lám, valóban nem mászott föl, hanem megállt Ender fejénél.

De nem nyúlt egy párna után, hogy megfojtsa vele Endert. Fegyvertelen volt.

– Nagyon sajnálom, Ender! – suttogta. – Nagyon sajnálom, tudom, mit érzel, és sajnálom! A testvéred vagyok, szeretlek.

Nagy sokára tudatta csak egyenletes lélegzése, hogy Peter elaludt. Ender akkor leszedte a kötést a nyakáról. És aznap másodjára elsírta magát.