ARMAGEDDON REALITY SHOW

avagy

Az ember, aki egyedül mentette meg a világot

Richard Love, a londoni producer szörnyű reggelre ébredt: lemezbemutatóra készül, mindent megtervezett, kiszámolt, egyeztetett, többszörösen túlbiztosított. Semmi sem állhat a terv útjába, legfeljebb a világvége, ami viszont épp a koncert napján következik be. Először csak mesebeli lények özönlik el a Földet, majd seregeik élén megjelenik Jézus és az Antikrisztus is. A BBC élőben közvetíti, ahogy a végső meccsre készülődnek, így az Armageddon biztosan előbb jön el, mint az aranylemez. Richardnak nincs több esélye a kitörésre, így elhatározza, hogy lengyel üzlettársával és egy bolond tündérrel az oldalán megmenti a világot.

Talán hasonló könyv született volna, ha Phillip K. Dickbe szorul némi humorérzék, Erich Kästner megírja a Május 35 folytatását, vagy Yann Martel állatok helyett bibliai szereplőkkel, Shakespeare-rel és Alice Cooperrel oldja meg a Pi életét. Az Armageddon Reality Show 2013 legbevállalósabb regénye, emellett kellőképpen ütődött és elgondolkodtató. Kellemes világvégét mindenkinek!

Szily László

cink.hu

© Király Ferenc, 2013

© Konkrét Könyvek, 2013

Felelős kiadó: Novák Erik

Szerkesztő: Nemes Dániel

Borító: Mezei Szabolcs

ISBN: 978-963-7424-59-5 (epub)

ISBN: 978-963-7424-60-1 (mobi)

Elektronikus változat: Farkas István

Minden jog fenntartva!

A szerzőről: www.facebook.com/boholylotterfeld

A könyv honlapja: www.armageddonrealityshow.com

első rész: AMNÉZIA

A teherpályaudvar mellett néhány régi kőház bújt meg, úgy száz méterre a felhőkarcolóktól. Az ingatlanspekulánsok megfeledkeztek erről az ötutcányi kertvárosról, amit dr. Bale kifejezetten értékelt. Csend volt, nem óbégattak a stricik az ablak alatt, alig lehetett hallani a rendőrautók szirénázását, csak a helikopterek kerepeltek néha, amikor valami exhibicionista barom a Reality TV-nek ajándékozta utolsó perceit. A sarki boltban viszont reszketős-büdös francia sajtot lehetett kapni, ami megért ennyi kellemetlenséget.

Dr. Bale értékelte a nyikorgó kaput, a reggeli ázott füvet, a repedéseket a vakolaton, és az emeletre vezető korhadt lépcsőt. Értékelte a szomszéd kislányt, aki tele volt kék-zöld foltokkal, mert biciklizni tanult éppen, és értékelte az utca túloldalán lévő lámpaoszlop fényét is. Cseresznyefa állt előtte, és a levelek valami furcsa bronzszínben ragyogtak éjszakánként.

Dr. Bale úgy képzelte, ilyen lehet a mennyország.

Értékelte a Minótauroszt is egyébként, hiszen irodalomtörténetet tanított az egyetemen, azt viszont már kevésbé tudta értékelni, hogy a Minótaurosz épp az ő kertjében randalírozik. Mintegy véletlenül felrúgta a kutyaólat és felöklelte a szerszámos bódét. A kerítés deszkáin átgázolva kicaplatott az utcára, ott két lábra állt, és leüvöltött az égről néhány felhőpamacsot. Egyik szarván bádoglemez fityegett, a combjából pedig egy nyolcas imbuszkulcs állt ki. Dr. Bale felemelte a telefonkagylót, de sehogy sem tudta eldönteni, milyen számot tárcsázzon. Töltött inkább egy italt, lehúzta jég nélkül, és amikor legközelebb kinézett az ablakon, már nem volt ott senki.

Ahogy lefújták a meccset, Igor intett Vladnak, meg a vágott fülű Dimnek, és elindultak a kijárat felé. A rendőrök elégedetten nézték, ahogy a társaság illedelmesen elhagyja a helyszínt. Egy bajszos törzsőrmester jóindulatúan biccentett feléjük, hogy lám-lám, intelligens drukkerek is vannak, akik most hazamennek, vagy beülnek egy sörözőbe beszélgetni.

Az első sarok után befordultak egy kapualjba. A boltív keretéből üvegfogak meredeztek, a feltört postaládák pedig színes papírfecniket eregettek a padlóra. Vlad egy horkantással elzavarta a kukában turkáló csövest, majd a műanyag zacskók és fémhulladék alól testes, fekete-lila sporttáskát emelt ki. Testvériesen elosztották a három Molotov-koktélt, viperákat és egyéb felszerelést, majd futottak is visszafelé, nehogy kívül rekedjenek a kordonon.

Még éppen át tudtak jutni, mert a rendőrök a szabályosan elvonuló nézőkre vigyáztak, a kommandósok pedig távolabb, a vendégszektor bejáratánál melegítettek. Ide tartott a közönség negyedét kitevő kemény mag, hogy megtartsák az elmaradhatatlan harmadik félidőt. A végeredményt itt is találatokban mérik, viszont megengedett, sőt kötelező a kéz, valamint az emberi élet kioltására alkalmas segédeszközök használata is. Nem ki-, hanem előállítás van ebben a sportágban, és aki ép bőrrel megússza a mérkőzést, hazamehet az esemény tiszteletére forgalomba állított szerelvénnyel. Ezt annyiszor szétverték és összefirkáltak már, hogy a jobb érzésű szurkolók nem is bántják, mert a további rombolás hullagyalázásnak számít.

Az összecsapást megelőző pillanatok erősen emlékeztettek a csapatoknak a mérkőzés előtti helyezkedésére. Ahogy az ifik elhagyják a pályát, úgy igyekeztek a civilek és a vidékről berendelt közlekedési rendőrök minél gyorsabban lelépni, a talpig protektorba öltözött bevetési csoport pedig átvette a kijáratok ellenőrzését. Ekkor fordul többfrontossá a meccs, ugyanis a vendégcsapat buszait masszív sorfallal kell védeni, míg az oldalszárny igyekszik bekeríteni a tömeget, és kiemelik – ha sikerül – a vezéregyéniségeket és a talpig felfegyverzett hét végi nácikat.

Igor nagy bánatára nem jutottak el a plexi mögé bújt kommandósokig, mert betonkeménységűvé vált a tömeg. Dim kiosztott néhány véletlennek tűnő ütést, de nem segített. Megrekedtek tíz méterre a frontvonaltól. Vlad belekönyökölt egy suhanc orrába, mert rá merészelt állni a lábára, egy másikat pedig hátulról fültövön vágott, csak úgy a miheztartás végett. Ők hárman már nyolcadik éve hivatásos futballhuligánok voltak, és mélyen megvetették azt a sok húszéves nyikhajt, akik kijönnek ide hőzöngeni, majd miután kapnak egy pofont, szaladnak is haza anyuhoz. Legújabban már nemcsak otthon sírják el a bánatukat, hanem kártérítésért perlik a zsarukat. Hát minek él az ilyen? Nézze a meccset a tévében, akkor biztos nem mászik bele senki az édes kis pofijába.

Az összepréselt testek tömény szagot árasztottak, a forró, oxigénszegény levegőt kék vízpermettel kevert könnygáz hűtötte. Sokat nem láttak, mert egyikük sem emelkedett ki a tömegből. Igor, a vezérhím százhetvenkét centi magasra nőtt, így ő tudósított az eseményekről. Úgy tűnt, minden a rendes kerékvágásban halad: Megafonok üvöltötték, hogy mindenki hagyja el a műveleti területet, a szurkolók pedig osztották a rendőröket, akik egyszerre voltak a KGB, a Moszad és a CIA ügynökei, idegenlelkűek, hazaárulók, fizetett terroristák, akik sárba tiporják a gyülekezési jogot.

Korrekt szombat esti bulinak nézett ki az egész, amíg szét nem spriccelt az első sor, mintha meteorit vágott volna közéjük. Sokan a kordonnak ugrottak, de mivel a kommandósok nem látták, mi történik a hátuk mögött, egyszerűen leütötték őket. Mások a metró felé menekültek, de megállította őket a felheccelt tömeg. Ütések záporoztak a gyávákra, akik közül többen a földre kerültek, és szétrúgott arccal fuldokoltak a betonon. Megérkezett az erősítés is, így bezárult minden menekülési útvonal. Az elöl állók feltett kézzel üvöltözték hogy itt a King Kong, vagy a Gólem, néhány megzavarodott drukker pedig Godzillát emlegette, míg el nem tűntek a fekete bakancsok alatt.

Dim épp egy kövér szkinhed veséit sorozta, amikor valami eltakarta a stadion reflektorait. Sivítva és csattogva egy harminc méter magas robot vágott át a téren. Felkapott egy buszt, nézegette a sikoltozó utasokat, majd undorodva félretette, mintha kukacos alma lenne, és választott egy teljesen üreset. Három falásra lenyelte, aztán letépte a szögesdrótot a kerítés tetejéről, spagettivé tekerte, és kéjesen csikorogva beszürcsölte.

– Gyilkosok! – ordította Dim. – Ezek komolyba’ megépítették a Robotzsarut! Ki fognak minket nyírni, érted?!

– A Robotzsaru nem volt ekkora – vetette közbe Igor. – Bár az is lehet, hogy továbbfejlesztették.

– Nézd meg, mit csinál! – mutatott Vlad a robotra, amely most épp a lámpaoszlopokat nézte ropinak. Kettőt-hármat is megevett egyszerre. – Ez a Vasember.

– Múlt héten töltöttem le a filmet. Kurvára nem így néz ki.

– Az egy könyvben volt, te! Szopatják a Vasembert, mert félnek tőle, aztán a végén ő menti meg a világot a mindent felzabáló sárkánytól.

– Mi van? Még egy sárkány is jön most? – kérdezte Dim.

– Honnan tudjam? Próbáljuk meg elérni a parkoló kiürített részét. Ez ebéd után kocsikat eszik csokitorta helyett. Ha nincs a közelünkben fém, talán megússzuk.

– Mit adhatok, uram? – kérdezte Pierre a hórihorgas alaktól.

– Téged – felelt a férfi közelebb hajolva. – Téged akarlak.

Furcsa, vadállati szag áradt belőle, ami egyszerre taszította, de meg is babonázta a fiút. A bárban eltöltött nyolc hónap alatt szert tett némi rutinra, hát nem engedte, hogy eluralkodjanak rajta az érzékei, hanem gyors fejszámolásba fogott: negyvenes, jó karban lévő ipse. Makulátlan fehér ing, piros bársonymellény, hosszú fekete köpönyeg, cilinder. Minden részlet, de még a legapróbb varrás is azt a minőségi felsőbbrendűséget sugározta, ami kiveszett a férfidivatból úgy száz éve. Bizonyára egy jól elengedett művészlélek, aki ifjú festőket pesztrál szabadidejében. Pierre simán kinézett belőle kétszáz eurót, de elriasztani nem akarta, és egyébként is jobban szerette a visszajáró vendégeket. Kellett a pénz az egyetemre, hogy megalapozhassa a jövőjét. Feltett szándéka volt, hogy harmincéves korára egy biztos körülmények között élő decens meleg lesz, aki dúskál a hozzá hasonló fiúcskákban.

– Kettőig dolgozom, uram. Száz euró lesz, de ha gondolja, megoldhatjuk itt a vécében is, úgy csak egy ötvenes.

– A helyszín megfelelő – bólintott az idegen.

– Josette, tartanád a frontot helyettem pár percig? – szólt Pierre a mellette álló fiúnak, és már indult is a táncterem túloldalán lévő két női, és húsz férfivécé irányába.

– Erre tessék. Kicsit szorosan vagyunk ma este, de figyelje csak a zöld jelzést, akkor nem téved el. Maga biztos érdekes ember lehet, mivel foglalkozik? Könyvkiadás? Filmgyártás? Nem politikus, ugye? Látja ott azt a szőke srácot lila felsőben? Vigyázzon vele, mert indifferens. Úgy csinál, mintha az lenne, de mégsem, érti. Ha elmegy vele, csak kiforgatja a zsebeit, aztán ne várjon tőle képeslapot. A múltkor meg képzelje, maga George Michael járt itt. Bajszos rockernek öltözött, persze egyből felismertem a szemüvegéről, de letagadta magát, amikor autogramot kértem. Pukkadjon is meg, csak álldogált vagy húsz percig, mégsem termett neki rózsa, aztán addig telefonálgatott… Ne, uram, ne abba a fülkébe menjen! Van itt hátul egy, amihez csak a személyzetnek van kulcsa. Nagyobb is, tisztább is, mint a többi, tudja, itt szoktuk lebonyolítani a privát randikat. Mármost ami a pénzt illeti, megkérném…

A férfi torkon ragadta és belökte a legközelebbi ajtón. A mosdóknál sminkelő vendégek felkacagtak, majd pisszegni és hallgatózni kezdtek. A kiszüremlő zajok alapján egész jó formában lehetett az öregúr, másfél perc alatt végzett is. Hagyták, hogy Pierre rendbe szedje magát, majd Yves, az egyik pohárszedő benyitott hozzá. A fiú falfehér arccal, kitekeredve ült a vécén. Nyakán két rózsaszín sebhely, a gallérját vércseppek szennyezték.

Dubois három perccel a járőrök és az ügyeletes után érkezett. Nem volt szolgálatban, csak pont hazafelé tartott a majdnem csajától. Idő előtt lépnie kellett, hát szívesen vállalt egy kis pluszmunkát, hogy az őrsön lemoshassa magáról a parfüm és egyéb szagnyomokat. Szándékosan keresztben állt meg a kocsijával, és félig nyitva hagyta az ajtót. Igazi tahó volt, aki szerint a párizsi rendőr járjon gyűrött, félig betűrt ingben, szívjon büdös cigarettát, és vonja magára az összes tekintetet, ha megérkezik egy helyszínre.

– Mi van itt, Bernard? – kérdezte.

– Leszúrtak egy pultost a vécében. Azt mondják, valami Drakula-jelmezes fazon volt.

– Remek. És elmenekült?

– Nem. Most épp farkasemberré változott – Bernard a jegyzetfüzetét böngészte. – Letépte az egyik vendég fejét, egy másikat meg kibelezett a körmeivel… Igen, és a szeme is világít. Kihívtam a bevetési csoportot.

– Maga beszedett valamit?

– Csak kihallgattam a tanúkat.

Dubois rágyújtott, és a hiányos öltözékű vendégek elé állt, akik a légkondicionáló kivezetésénél melegedtek.

– Na ide figyeljenek, buzikáim! – elővette és kibiztosította a pisztolyát. – Most elmesélik, hányan vannak bent, milyen fegyverekkel, és hogy néznek ki. Pontosan, melléduma nélkül. Értem?

Az ijedt emberek összesúgtak, majd először egyenként, aztán kórusban bizonygatták, hogy egy szörny garázdálkodik odabent, aki egyetlen mozdulattal kifordította a tulaj unokatestvérét. Rémálmaikban sem láttak hasonlót, nem e világi teremtmény, az már teljesen biztos.

– Rendben. Bernard, maga velem jön, mindenki más itt marad. Figyeljék a hátsó kijáratot, a bevetésieknek meg szóljanak, hogy lehetőleg ne lőjenek minket szarrá.

A tágas előtér semmi fedezéket nem kínált, így a ruhatárhoz rohantak, és átvetették magukat a pulton. Egy csapóajtón át a szolgálati folyosóra jutottak, ami csak egy része volt a klubot oldalról és alulról behálózó mocskos mettlachi útvesztőnek. Dubois hamarosan úgy érezte, a szellemvasutat, vagy valami hasonlóan idegesítő vidámparki látványosságot járnak be gyalog. A néhány, még működő neon körül kövér muslicák röpködtek, a falakon ismeretlen rendeltetésű szerkezetek kattogtak és búgtak, a legváratlanabb pillanatokban pedig söröshordók, és ázott kartondobozok tűntek elő a semmiből. Jó tíz percig bolyongtak, mire egy hangszigetelt piros ajtó mögött megtalálták az üzletvezető irodáját, aminek a felszereltsége felért egy kémelhárító központéval. Nem is íróasztal terpeszkedett a közepén, hanem vezérlőpult két szervertoronnyal, és a szemközti falat teljes egészében LCD monitorok borították. Minden helyiséget, minden létező szögből megfigyelhettek innen. Tisztán ki lehetett venni a tánctermi pult tetején heverő hullát is, valamint a fölötte gubbasztó farkasembert. A hátáról foltokban hiányzott a szőr, töredezett körmeivel a belek közt turkált.

– Most akkor ezüstgolyó, vagy fokhagyma kell ide? – suttogta Bernard.

– Csak bilincs, te szerencsétlen. Ez egy jelmez, nem látod?

– Maga tudja, főnök.

Dubois nem sietett azonnal megtalálni a kijáratot, hanem elgondolkozva vakargatta az alfelét. Amíg a monitorokat kémlelte, Bernard talált egy alaprajzot a menekülési útvonalakkal, így észrevétlenül kijutottak a vendégtérbe, és bevették magukat a DJ-pult mögé. Dubois óvatosan felállt, és a keverőre hajolva figyelte a gyilkost. Ha jelmezt viselt, az nagyon drága lehetett, valószínűleg egy film kellékei közül lopták. A tépett fülekből genny szivárgott, a gerinc görbén feszült a bordákra, a szemek sárgán fluoreszkáltak. Ahogy a forgó robotlámpák körberajzolták, úgy tűnt, ennek a lénynek az összes hajlata, minden porcikája egy személyiségzavaroktól sújtott, üldöztetési mániás temetőőr műve. A csontokon tapadó gumós izmok kétséget sem hagytak a harc kimenetele felől, az ember legfeljebb abban reménykedhetett, hogy a szörny gyorsan végez vele, és nem csámcsog rajta hosszú percekig.

Dubois kézjelekkel előadta a tervét, miszerint két oldalról megközelítik és ártalmatlanítják a gyanúsítottat, de véletlenül meglökte az egyik CD-lejátszót. Boy George hangja száztíz decibellel robbant a tánctéren, a farkasember pedig felugrott és vonyítani kezdett. Üvöltése elnyomta a Do You Really Want To Hurt Me-t, majd remegés futott végig a testén, bőre alatt recsegve átrendeződtek a csontok, a hátáról hatalmas bőrszárnyak csavarodtak le. Borult a berendezés, ahogy a levegőbe lendült, lebegve körbefordult, majd az üvegportált áttörve eltűnt a szemük elől. A szilánkok ragyogó konfettiként terítettek be mindent, az acélkeretről sötét vér csöpögött, majd vált száraz rozsdafolttá a padlón.

– Na de most tényleg… ezüstgolyó kellett volna, vagy fokhagyma? – kérdezte újra Bernard, miközben a jelentés részleteit igyekeztek tisztázni.

– Egyik sem – lépett hozzá egy fiatal járőr –, legfeljebb szenteltvíz. Most mondta be a BFM, hogy Izraelben leszállt az égből két teljes hadsereg, valami Armageddon mezején. Itt a világvége.