berki judit

ülök a matracon

SCOLAR

Berki Judit © 2013

Scolar Kiadó © 2013

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem sokszorosítható, tárolható vagy továbbítható sem digitális, sem bármilyen más formában vagy módon a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta

Scolar Kiadó, 2013

1016 Budapest, Naphegy tér 8.

Telefon/fax: (+36 1) 466 7648

scolar@scolar.hu

www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Nádor Zsófia

Borító: Máthé Hanga

Tördelés: Széplaki Gyöngyi

Korrektor: Kiss Béla

ISBN 978-963-244-490-1

Elektronikus könyv: Takács Gábor

Ez a könyv (és szereplői) a képzelet szüleménye(i),

a valósággal való minden egybeesés csak a véletlen műve.

szakítás után

Eltelt egy hét, megint csütörtök este volt, és megint moziba mentem. Csak most nem futva, boldogan, mint egy hete a Tardossal, hogy jaj, de jó, három hónap alatt ez már a negyedik film, amit együtt látunk, és ez azért nem is olyan rossz arány, mert az majdnem kéthetente egy, kis jóindulattal, jóval több, mint az átlag. Ma viszont újra a barátaimmal mentem a Dóra filmjének premier előtti vetítésére: a Bónával, Miklóssal, Gézuval, és kivételesen a Czmór Ildi is becsatlakozott, aki épp itthon volt Brüsszelből.

Napközben elég jól tartottam magam, ma tökéletesen működött a nap túlélőegységekre bontása, így semmi időm nem maradt önmagamon sajnálkozni, hogy tessék, már megint hogy jártam, pedig ez most aztán tényleg és igazán nagyon jól indult, sőt tökéletesen, és mondhatni példamutatóan viselkedtem. Nem hisztiztem, nem követelődztem, nem görcsöltem, nem hívogattam telefonon naponta tizenötször, olyan szavakat, hogy „mi” meg „együtt”, soha ki nem ejtettem a számon, még véletlenül sem, és tessék, a végeredmény mégis ugyanaz: ülök egyedül az ágyban, Nick Cave-et hallgatok, és József Attila kései verseit olvasom. Szoros időbeosztásom miatt barátnőimet sem tudtam telefonon zaklatni, hogy most már legyenek szívesek, és azonnal árulják el, hogy a Tardos miért rúgott ki, vagy mit érez most, mert azért biztosan szeret, csak megijedt saját érzéseinek intenzitásától, és azt is mondják meg, hogy mikor békülünk már ki, mert kibékülünk, ahhoz kétség nem férhet, ezt ugye ők is pontosan ugyanígy látják.

Reggel tanítottam, azután elmentem a spanyolvizsgámra, mert januárban szigorlatozni készültem a doktori iskolában, ahova jártam, és ahhoz feltétlenül kellett még egy nyelvvizsga. Így a délelőtt nagy részét érettségi előtt álló kislányokkal töltöttem, megvitattuk, hogy hova felvételiznek, kivel és mit táncolnak a szalagavatón, és most ne izguljanak, mert csak az a fontos a szóbelin, hogy folyamatosan beszéljenek, gyakorlatilag bármit mondhatnak, teljesen mindegy, senkit sem érdekel. Tudom, hogy ez egy tizennyolc éves embernek furcsa, mert én is akkor voltam az intellektusom csúcsán, mindenről határozott és kialakult véleménnyel, azóta meg, PhD ide vagy oda, folyamatosan hanyatlok, de hát ez van. Nagyon büszke voltam, hogy uralkodtam magamon, és sem velük, sem a vizsgabizottsággal nem ismertettem minden részletre kiterjedően a Tardossal való kapcsolatom rövid történetét. Egy óra késéssel került rám a sor, az állat, úgy is, mint az ember legjobb barátja sorozat két darabját: a Tarzan és Cheetah, illetve a Bagira és Maugli képet húztam, és sikerült a filmekről, nem pedig a lelki társ fogalmáról értekeznem. Kérdezték, szeretem-e a spanyol filmeket, sí, sí, mucho, sőt mondhatni muchísimo, feleltem, azt azonban magamba fojtottam, hogy pont a hazánkban legutóbb bemutatott películára ment rá a kapcsolatom, és persze a Puskin mozira, ahol a múlt héten valamilyen oknál fogva premier előtt kezdték vetíteni, köszönöm szépen, nem tudom, miért nem lehetett azt az egy hetet még valahogy kibírni, amikor körülbelül hatan voltunk a moziban.

Igaz, már előtte is voltak jelek, mert a gyűlöletroham utáni keddtől kezdve, amikor már egész egyszerűen képtelen voltam tovább hallgatni, hogy mennyire undorító a kávé, amit az undorító cukrászdában az undorító pincérnő az undorító tálcán az undorító emberek közt szolgál fel az undorító ország undorító városában az undorító úton, ami különben is kész röhej, hogy a világörökség része, és megpróbáltam egyfajta ironikus, görbe tükröt tartani Gyűlölöm a hatos villamost címmel, az addig jó humorú Tardos vérig sértődött, és megváltozott, még ha ezt utólag tagadta is. Mégsem tudok szabadulni a gondolattól, mi lett volna, ha a nyelvvizsga miatt nem ragaszkodom az Anna bekattanvához, hanem hagyom, hogy megnézzük a Napfényt, hiába kérdezte a Dóra, hogy hallom-e, amit mondok, nyelvvizsgázni mentem spanyolból, hahó, mégis miről beszélünk?

A vizsga után berohantam a Harmadik Szem Kiadóba, ahol szeptember óta lektorként és fordítóként tevékenykedtem, és átvettem a heti adag ezotériámat. Sajnos elfelejtettem visszakérni A huszonegyedik századi boszorkányok kézikönyvét, mert amikor nálam volt véleményezésre, nemcsak hogy lesújtó bírálatot írtam róla, hanem könnyelműen és túlzott önhittségről tanúskodva elfelejtettem kijegyzetelni belőle néhány pasivisszaszerző mágiát, így már nem emlékszem pontosan, mit is kell bal kézzel, piros gyertya izzó lángjánál a kis rongyoszsákba helyezni, majd pedig a küszöb alá temetni a megfelelő varázsigék kíséretében ahhoz, hogy a Tardos mindenképpen visszajöjjön. Azt hiszem, talán rózsabimbót és narancsvirágot, de lehet, hogy pirkadatkor szakított lila orgonát. A házban úgyis hónapok óta tart a felújítás, alpinistacsapatok munkálkodnak a tetőn, nem hiszem, hogy bárkinek feltűnne, ha lyukat fúrnék a gangon, majd elkérem a szomszéd ezermester ütvefúróját.

A kiadó után bevittem a számlát a nyelviskolába, ahol az egyik titkárnő, akit egyébként kifejezetten kedvelek, autodidakta vajákos asszonynak és spiritiszta vezetőnek tartja magát. Miközben kitöltöttem a haladási naplókat (Tulipán Tamás: Motivation Techniques, Bokor Györgyi: Presentation Skills, egyszer a Bóna meg is kérdezte, hol tanítok, talán a Silvanus Faiskolában?), és mialatt a háromlapos számlatömbömbe némi segítséggel beírtam az adóazonosítómat, az szja-számot, és kiszámoltam az áfát, megkérdeztem a titkárnőt, mit lehet egy olyan pasival kezdeni, aki a Károly körúti török előtt bejelenti, hogy ő párkapcsolatra alkalmatlan, és inkább egyedül szeretne lenni. Ha igazán szeretem, elengedem, szajkózta a női magazinok alaptételét, bár nem tudom, mire számítottam. Ha visszajön, az enyém, ha nem, sosem volt az.

Megőrjítenek a körülöttem levő önjelölt sztoikus bölcsek. Például az egyik legjobb barátnőm, a Dóra is. Ahelyett, hogy azt mondaná, amit hallani akarok, hogy a Tardos majd most, ott egyedül, a hideg Berlinben, ahol nincs kihez szólnia a nagy művészetén kívül, mert sem Goethe, sem Shakespeare nyelvét nem beszéli, most jön majd rá igazán, hogy csak én és hogy mennyire és nagyon és tényleg… De nem, ő is hasonló jó tanácsokkal lát el, méghozzá naponta többször. Szeressem a Tardost messziről, építsem magamban a szeretetet, gondolatban simogassam meg, küldjem felé a pozitív energiát, és ha már nagyon nem bírom, gyújtsak gyertyát, vagy építsek oltárt, mert ha esetleg ezek a módszerek mégsem működnének, bár roppant hatékonyak, legalább csendben és kreatívan elfoglalom magam, és addig sem a saját vagy a környezetem idegrendszerét teszem tönkre. Kapja be, feleltem. Én bezzeg, amikor egyszer hajnalban zokogva felhívott, hogy a Major kirúgta, és ő most ebbe ott és azonnal belepusztul, nem mondtam azt, hogy jobb ez így, meglátja, koncentráljon önnön belső épülésére, és gondoljuk át közösen, mit üzen ezzel a sors.

Most viszont nem hagytam, hogy a titkárnő ennyivel elintézzen. Bár rajtam kívül még legalább tíz tanár hozta a számlát és a tíz-tizenöt oldalnyi kötelező adminisztrációt, kitartottam, és részletesebb választ követeltem. Illetve annyit, hogy aprólékosan elemezze egy számára teljesen ismeretlen illető jellemét, érzelmi életét és várható reakcióit. Sajnos hiába, mert miközben ecseteltem a Tardos születési évét, napját, főbb jellemzőit: fanatikus, munkamániás, ön- és mindengyűlölő, megérkezett a fénymásoló-szerelő, és kénytelen voltam reménytelennek ítélni a helyzetet.

Ezalatt, mintegy a sors groteszk fintoraként, vagy öt SMS-t kaptam a Horváttól, hogy otthon vagyok-e, mikor leszek otthon, miért nem vagyok otthon, este otthon leszek-e, vagy ha ma nem, akkor esetleg vasárnap igen, és felhívhat-e most, vagy csak vasárnap. Horváttal két évvel ezelőtt egy újságíró-tanfolyamra jártam együtt, ahol ő volt a legszimpatikusabb és a legtehetségesebb résztvevő. Hónapokon keresztül minden csütörtök délután óra után beültünk kávézni Budapest leglepusztultabb kocsmájába, ami részemről hamis és képmutató gesztus volt, mert sokkal szívesebben mentem volna bármelyik békebelibb kávézóba, és olyan dolgokról beszélgettünk, hogy például mi volt a neve a Nők a pult mögöttben Andulka, a bajszos pénztárosnő lányának; hány szereplőt tud felsorolni Az Onedin családból névvel és magyar hanggal, a Peter Gilmore: Kristóf Tibor nem számít, mert azt mindenki tudja. Emlékszik-e a Magyar népmesék vitatható erkölcsi tartalmú részeire, mint például A királykisasszony jegyei, amiben a királylány a kanásznak mutogatta magát egy fél disznóért cserébe, és a csöcse helyén nap volt, meg hold, az összes kilencéves fiú osztálytársam legnagyobb örömére, és megvan-e még a Csillagok háborújá-s naptár- és kártyagyűjteménye, vagy egy idő után az ő nagymamája is úgy gondolta, hogy abból már biztos kinőtt, és kidobta az egészet az E. T.-kollekcióval együtt.

Aztán láttam, hogy bár saját bevallása szerint „hihetetlen nagy egymásra találás a mienk”, és „én vagyok a karmája és a lelki társa”, mégsem siet otthagyni a barátnőjét, akivel „rengeteg dolgot egyszerűen képtelen megosztani”. Oké, az igaz, hogy Zsófi rendes lány, meg jó ember, derék és becsületes, csak hát buta szegény, vagy legalábbis nem túl okos, és olyan alapvető ismeretekkel sincs tisztában, hogy ki volt az a Norbert Schramm meg a Rudi Cerne, Andrej Bukin párjáról már nem is beszélve, pedig egy velünk egyidős nőről van szó. És amikor a Horváth köz táblát, amit karácsonyra loptam neki a mínusz tíz fokban a Dóra segítségével – láttuk is magunk előtt a bulvárlapok főcímeit: Fogóval felfegyverkezve rongált közterületet a Jászai-díjas –, odaajándékozta a családjának, akiknek mondjuk nagyon tetszett, és örültek, hogy a Horvátnak ilyen kedves és figyelmes barátnője van, mint ez a kis Zsófi, meg amikor a zsebéből kiesett még egy zöld műanyag ugróbéka, pont olyan, amit én kaptam tőle, és amikor egész szilveszterkor nem hívott fel, véget vetettem a retródélutánoknak. Akkor persze hirtelen rádöbbent, mennyire fontos vagyok neki. Rengeteget írt, az írásbeli kommunikáció szinte valamennyi csatornáját igénybe vette, Valentin-napra ajándékot küldött, életem valószínűleg egyetlen Valentin-napi és második igazán személyes ajándékát, amit pasitól kaptam; csak egy dolgot felejtett el mindeközben: Zsófival szakítani. Tavaly tartottunk egy csoporttalálkozót, ahol részegen kifejtette, hogy már több mint egy éve szerelmes belém, arra a kérésemre azonban, hogy akkor legyen olyan jó, és árulja el, hogyan képes mindeközben mással élni, nem tudott kielégítő választ adni.

Most augusztusban is összefutottunk, és kivételesen normálisan, barátilag elbeszélgettünk, ezért szeptemberben, amikor elhatároztam, hogy most már tényleg eljött az ideje, hogy megkezdjem kritikusi munkásságomat, felhívtam mint potenciális kontaktszemélyemet, nincs-e kedve beajánlani az újsághoz, ahol dolgozik. Félreértette. Bár a próbacikket kizárólag azért küldtem el neki felülvizsgálat céljából, mert okos, és nagyon jól ír, szerinte titkos kódot és hívószavakat rejtettem el benne. Kétszer még találkoztunk is, hálából meghívtam ebédelni, mert bemutatott a kultúrarovat vezetőjének, amit nem kellett volna, mármint az ebédet, mert utána felhívott, hogy akkor döntsem el, kit válasszon, engem vagy a Zsófit, akinek többéves kitartó munkával sikerült elérnie, hogy a Horvát végre búcsút mondjon szüleinek, nagyszüleinek, két öreg kutyájának, pedig ráadásul az egyik fél szemére vak, a kiserdőnek, ahol az elmúlt harminc évben szinte mindennap rövid sétát tett, és hozzá költözzön.

Amikor az ezt követő SMS-ére nem válaszoltam, halálosan megsértődött, és terrorizáló e-maileket kezdett írogatni, hogy én most újra behívtam az életembe, aztán pedig elhajtottam, nehogy azt gondoljam, hogy őt egy gong bao csirkéért lábon meg tudom venni, mert ő nem lesz a házi írnokocskám, és őt még ember nem alázta meg annyira, mint én a kínaiban az Opera mellett. Ráadásul visszaélek azzal, hogy neki aztán önbizalma végképp semmi, hogy ő annyira szerencsétlen, én meg bezzeg milyen szép vagyok, nem tudom, milyen lehet csúnyának lenni, és ehhez hasonlók. Az időzítés jobb nem is lehetett volna, a Tardos pont akkor hagyott ott, úgyhogy szegény Horvát elég kemény hangvételű választ kapott, furdalt is miatta a lelkiismeret. Akkor visszavonult, most azonban úgy látszott, mégis megbékélt, és állítása szerint valami fontos fejleményről akart haladéktalanul tájékoztatni.

A nyelviskolából visszamentem a Rigó utcába, ahol több ember örömében osztozhattam volna, ha egy kicsit is érdekel a dolog, mert nekünk már a hallás utáni értés nélkül is megvolt a szóbelink, de azért beültem a korszerű, jól felszerelt laborba, csodálkoztam is, hogy mekkorát fejlődött a technika, mert amikor utoljára itt jártam, igaz, még gimiben, elém tettek egy magnót, és csókolom. Aztán amikor a szöveget csak a negyedik nekifutásra sikerült elindítani, és a fülhallgató úgy sípolt, hogy majdnem megsüketültem, láttam, hogy az igazi áttörés azért még várat magára. Utána a folyosón gyorsan megvigasztaltam az egyik délelőtti kis barátnőmet, hogy még van ideje, ez csak egy jelentéktelen vizsga, ne szomorkodjon, majd mentem újra tanítani. A csoportból egy srác kiszúrta, hogy valami baj van, pedig nem is kaptam sírógörcsöt a nagyvárosi közlekedés nehézségeiről szóló olvasmány alatt, mint ahogy azt Kati néni tette ötödikben, amikor legalább egy hétig minden órán fogalmazást kellett írnunk, miközben ő sírva bámult ki a Krisztina templomra, és várta, hogy a Szemző visszaérjen a postáról, ahol feladta Kati néni levelét Algériába kiküldött szerelmének. Ellenkezőleg, rezzenéstelen arccal faggattam a csoportot, hogy véleményük szerint mi a jobb ötlet a budapesti parkolás megoldására: ha kitiltják az autókat a belvárosból, vagy ha több mélygarázs épül, és időnként még hozzá is tettem egy-egy really-t meg very good-ot.

Kijöttem az óráról, kaptam három SMS-t, kettőt a Horváttól, aki szerette volna tudni, hogy hazaértem-e már, vagy ha még nem, mikor érek haza, és jelezte, hogy később újra hív, a harmadikban pedig Gézu tájékoztatott kitörő örömmel, hogy a Bónát most, úgy tűnik, végleg kirúgta a Saci, egy rózsadombi ökoanya a köbön, így este ő is jön, végre újra együtt a nagy csapat. Én ennek viszont annyira nem örültem, méghozzá több okból sem. Először is sajnáltam a Bónát, még ha a Sacihoz nem is tudtam igazán közel kerülni soha, és kicsit zavart, hogy amióta megismerkedtek, a Bónával csak nagyon ritkán és kizárólag az Andrássy úti biokávézóban tudtunk találkozni, kérdeztem is tőle, hogy vajon buszvezető édesapja otthon Rákospalotán az asztal körül kergette-e, ha nem lúgosító minicroissant-t evett reggelire. Másodszor pedig a szívem mélyén azt kívántam, hogy soha többet ne kelljen kocsmáról kocsmára vándorolnom velük, ahogy ezt az elmúlt években hetente több alkalommal is megtettem. Különösen, hogy a Gézu lassan már tizenöt éve járt egyetemre, és ennek megfelelő egzisztenciával, valamint ruhatárral rendelkezett, úgyhogy a nyilvánosság előtt már kezdett kissé vállalhatatlan lenni, bár legnagyobb döbbenetünkre mindig akadtak fiatal lányok, akik „cukinak” találták, hogy egy negyven körüli ember a mai napig stoppal jár a Balatonra, és nem azt mondták neki, hogy bácsi kérem, a hippikorszak már réges-régen véget ért. Az ilyen gondolatoktól persze mindig nagyon elszégyelltem magam, mert Gézu volt az az ember, akire mindig, minden helyzetben számíthattam, bármikor be lehetett ülni vele valahova, akkor is, ha előtte hónapokig elhanyagoltam, mert éppen megtaláltam életem legeslegnagyobb szerelmét, és persze csak oda, ahol nem volt beugró.

Tanítás után következett volna a túlélőprogramban a másfél órás tornaegység, de felhívott Lepke távoli ismerőse, akinek tegnap egész éjjel a Habakuk Bábszínház pályázatát és éves műsorát fordítottam, mint például Tapsi és a csodabicikli (Bunny and the Magic Bike) vagy Gigi, az igazmondó kecske (Gigi, the Goat Who Always Tells the Truth), és azzal sokkolt, hogy két oldalt magyarul küldtem át. Tudtam, hogy ez kizárt, de azért hazamentem megnézni, persze igazam volt, de a program borult, és ahelyett, hogy másfél órát kizárólag önmagamra fordítottam volna, ahogy azt a női magazinok előírják, a Horvát e-mailjét olvastam, amiben aprólékosan beszámolt arról, hogy hogyan rúgta ki végül a Zsófi őt. Bár kapcsolatunk hajnalán nem rajongtam különösebben a gazdagréti némettanárnőért, most kénytelen voltam elismeréssel adózni viselkedésének, mert sikerült olyan eleganciával szakítania, ahogy nekem addig még soha, és a jövőre nézve sem tartottam valószínűnek. Horvát szerint az addig „törékeny, gyengéd, melegszívű” lány – már néhány napos távolság is mennyit szépít, gondoltam, mert a Horvát most először nem tért ki a Zsófi lexikális tudásában tátongó hiányosságokra – hirtelen racionális üzletasszonnyá változott, segített csomagolni, elkérte az esedékes számlák felét, lévén hónap vége, és még taxit is hívott. Tehát nem kezdett el magánkívül ordibálni, hogy akkor most azonnal és nagyon-nagyon gyorsan eltakarodsz a lakásomból a sunyi faszba, és viszed magaddal a sok szarodat is magaddal a kurva anyádba, mert a lakásom nem raktár, majd amikor a Horvát nekilátott volna, hogy eleget tegyen a felszólításnak, nem kaparintotta meg az összecsomagolt cuccából a borotvát, nem kezdett el hadonászni vele, és azzal sem fenyegetőzött, hogy ha a pasi most tényleg elmegy, akkor ő kiugrik az ablakon. Megírtam a Horvátnak, hogy szerintem hibát követett el, és haladéktalanul kuncsorogja magát vissza ehhez az elegáns és nemes lelkű asszonyhoz, majd siettem a Deák térre, ahol már várt a hű Gézu. Tardos persze nem hívott, de hosszú volt még az este.

Útban az Uránia mozi felé Gézu néhány szóban vázolta a Bóna és a Saci szakításához vezető okokat, amiket nagyjából már amúgy is ismertem. Többek közt a Bóna, aki az általános iskola befejezése óta gyerekekkel személyesen nem találkozott, igen meglepődött a változáson, ami a nevelési elvekben az elmúlt húsz évben bekövetkezett, és nehezen jött ki a „nem” szót egyáltalán nem ismerő, Waldorf-ovis, hiperaktív Ádámkával. Ezt egyrészt megértettem, másrészt viszont talán nem kellett volna Damienkének szólítania, akkor sem, ha szerinte ma már rajtunk és néhány elmebeteg filmjunkie-n kívül senki sem ismeri az Ómen című klasszikust meg a benne szereplő sátáni kisfiút.

Ezenkívül nem utazott el a Sacival sehova egész nyáron, még vízitúrára sem, amiért szintén nem tudtam hibáztatni, mert két éve én is voltam, és a zuhogó esőben a Rába-parton, vacogó fogakkal, könnyes szemmel kavargatva a slambucot, személyesen is meggyőződtem arról, amit mindig sejtettem: ez nem az én világom, sőt. Pedig a Bóna idejéből és pénzéből futotta volna, mert május végén kirúgták a rádióból, és kapott egy csomó végkielégítést, amit azonnal be is fektetett. Vett belőle két nagyon menő hangfalat, egy kézzel készített csodaerősítőt és egy 3D-s tévét. Az erősítőt egyszer kapcsolta be harminc négyzetméteres Damjanich utcai lakásában, és szinte abban a pillanatban végigrepedt a mennyezet, szóval alkalmi vétel volt. Ráadásul valamelyik alkatrésze állandóan elromlott, így heti rendszerességgel szállították vissza Gézuval az eladóhoz, mert nemcsak egyedi darab volt, hanem nagyon nehéz is, így a Bóna egyedül nem bírta megemelni. Úgyhogy Sacit nem kárhoztattam, amikor a gyermekét egyedül nevelő édesanyaként a műszaki arzenál látványától különösebben nem érzékenyült el, hanem azt mondta, akkor ülj bele a tévédbe, és lakj az erősítődben. Aztán elment egyedül vízitúrázni, és azt hitte, hogy az alatt az egy hét alatt a Bóna majd magába száll, és ha hazajön, majd bűnbánatot gyakorol, meg Canossát jár. Ehhez képest viszont még csak a pályaudvarra sem ment ki elé, mert éppen valami dinós filmet adtak a tévében, amit már hetek óta várt, ugye megérti a Saci? A Damjanich utca meg úgyis ott van öt percre a Keletitől, szépen, ügyesen oda tudott volna menni egyedül is a Saci, nem kellett volna ebből akkora ügyet csinálni, mert persze nem értette meg.

Bár a nyarat túlélte a kapcsolatuk, a Bóna húgát, a Berlinben élő fotómodellt viszont nem, aki a múlt hétvégén hazajött, és rögtön az első találkozásukkor elmesélte a Sacinak, hogy mennyire gyűlöli a gyerekeket, mert egy, büdösek, kettő, mind született terrorista, aki elveszi az ember gondosan felépített életét, három, meg úgy egyébként is, alanyi jogon. A múltkor is felhoztak hozzá egyet, sajnos nem tudta megakadályozni, úgyhogy a hófehér bőrkanapénak annyi, mert a gyerek egész délután mást se csinált, csak passzírozta bele önfeledten a pogácsát a kis kezével. Nála persze rögtön B-listára is került a kedves édesanyjával, egy olyan fanatikus natúranyával együtt, biztos a Saci is ismeri ezt a típust, aki környezetbarát, többször használatos szatyorban cipeli haza a rohadt krumplit a biopiacról, és egyetlen témája a Waldorf-ovi meg a természetes tárgyi környezet. A Bóna mindezen csak röhögött, ami Saci szerint egyrészt nagyfokú érzéketlenségre vallott, másrészt arra, hogy értékrendjeik között áthidalhatatlan a szakadék, amivel szintén egyet kellett értenem.

Útban a moziba elmentünk a Tardos háza előtt, összeugrott a gyomrom, és eszembe jutott, hogy egy hete még milyen meghitt csókok között búcsúztunk reggel, amikor indultunk a rádióba interjút adni. Igyekeztem nem gondolni arra, hogy bár a riport vasárnap reggel nyolckor volt, utána pedig nem volt semmi dolga, mégis inkább otthon nézett filmet egyedül, pedig gyalog mindössze öt perc távolság választott el minket egymástól.

Bónával egy meglehetősen teátrális jelenet keretében hosszasan ölelgettük egymást az Uránia mozi előtt, és szomorkodtunk, hogy már megint itt és megint együtt, kezdődik minden elölről, járhatjuk újra az éjszakát, meg állhatunk a bárpultnál, amíg visszeres nem lesz a lábunk, pedig most tényleg úgy tűnt, hogy ezt egy életre letudhatjuk. Ugyan már, szólt közbe a Gézu, hányszor hallotta már ezt, jövő hétre már a nevükre sem emlékezünk, beállnak szépen ők is a sorba, a sok futottak még közé, hol van már például az a múltkori faszi, az a horgászos vagy az ufószerű Cicmarek a hatalmas szemével meg a hosszú végtagjaival? Kicsoda, milyen horgászos, tiltakoztam, hogy jön az ide, amikor ez most teljesen más. Igen, helyeselt a Bóna, ez most teljesen más, neki például biztos, hogy a Saci volt az utolsó nője, most már akár a pöcsét is levághatja, mint a Depardieu abban a filmben. De legalább nem kell többet bulgurt ennie, vigasztaltam. Azonnal hagyjuk abba, szólt közbe a Czmór Ildi egy idő után, mindjárt kezdődik a film, és különben is, még bármi lehet, simán kibékülhetünk. Pár nap alatt végiggondolják, és még minden jóra fordulhat, addig viszont elnézésünket kéri, hogy be kell érnünk vele. Ugyan már, mondta Gézu, ami egyszer véget ért, abból már legfeljebb kínlódás lehet, Doktor Bubó is megmondta, hogy kérem a következőt, úgyhogy fejezzük be a rinyálást, és koncentráljunk a jövőre. Mindig szerette a Gézuban, hogy ilyen érzékeny meg empatikus, felelte a Bóna, én pedig legszívesebben ott helyben lemészároltam volna.

A film felét végigaludtam, ahogy mostanában, amióta éjszakánként ébren vagyok, majdnem mindig. Utána kicsit ott maradtunk a fogadáson, vártam Dórát, hogy feltegyem neki állandó kérdéseimet, amikkel tudtam, hogy már teljesen kikészítettem, de mégsem bírtam őket magamban tartani. Az első: ha valaki előző nap hajnali két óra tizennyolc perckor azt az üzenetet hagyja, hogy ha bekapcsoltad a telefont, gyere át, vagy hívjál, és én megyek, az másnap miért rúg ki csak azért, mert nem tetszik a film? A második: ha valaki még vasárnap öregarcú mackót hoz Németországból az ágyús macink helyett, amit szerelmünk hajnalán mindig meglátogattunk a szomszéd régiségbolt kirakatában, és amit tréfás kezek egy játékágyú mögé helyeztek, de mire meg akartam venni, már elkapkodták, az miért rúg ki csütörtökön? A harmadik pedig: aki annyira bújik, ölel, és annyira odaadó az ágyban, az miért rúg ki? Ha már nagyon felidegesítettem, a Dóra azt szokta válaszolni, mert egy állat, azért, és különben is undorodik tőle, és soha életében úgy meg nem lepődött, mint nyáron a Szimpla Kertben, amikor véletlenül összefutottunk vele, és kiderült, hogy a titkos férfiideálom Danny DeVito, mert mással nem tudja magyarázni ezt a beteges vonzalmat. De ma este ezt sem tette, hanem még mielőtt kibontakozhattam volna, távozott a Major karján, miközben magára öltötte a színésznőmosolyát, és ide-oda köszöngetett. Abban a percben gyűlöltem.

A Gézuék még le akartak nézni az Ibolyába, mert ott volt valami három csaj, akikkel már állítólag én is találkoztam, csak nem emlékeztem, és mivel megígérték, hogy maximum negyed órát maradnak, kényelmi okokból, hogy ne gyalog kelljen megtennem a mintegy tízperces távot hazáig, velük tartottam. A Bóna hazament, azt mondta, magára nyitja a gázt, de az is elképzelhető, hogy munkába temetkezik, vagy tévét néz, hátha adnak megint valami jó kis dinós filmet. Csütörtök a nosztalgiaest az Ibolyában, általában nagyon bírtam a zenét, most is, ahogy megérkeztünk, a kedvenc számom szólt: I love you baby, tarararararam, my pretty baby, tararararam. Most azonban még jobban elszomorodtam, mert eszembe jutott az a tinivígjáték, amiben szegény Heath Ledger, nyugodjék békében, ezt a számot énekli a kiscsajnak a sportcsarnokban, miközben kíséri az iskolazenekar, amiről viszont eszembe jutott, hogy milyen helyes, intelligens, szigorúan csak feketébe öltözött kiscsaj voltam annak idején, bár talán a féloldalt cure-osan kiborotvált frizura nem volt életem legelőnyösebb hajviselete, és mekkora hibát követtem el, hogy szakítottam a gimnáziumi szerelmemmel, a jó Szűcs Lászlóval, életem utolsó normális kapcsolatával, akitől anyám a mai napig sírva fakad, ha valamiért szóba kerül, aztán meg szemrehányóan néz rám, hogy hogy tehettem ilyet, még ha utólag tagadja is. Úgyhogy SMS-ben tájékoztattam Dórát arról, hogy most azonnal megszakad a szívem.

Mialatt a pult mellett várakoztam kabátban, indulásra készen, mellém lépett a Péter, a második legszebb pasi, akit életemben láttam: magas, barna, göndör hajú, kék szemű, olyan görögisten-prototípus, a barátaimmal egyszerűen csak úgy hívjuk, hogy az Apollón. Évekkel ezelőtt egyszer mellettem ült az Operában, A bahcsiszeráji szökőkút című baletten, és én az egész első felvonás alatt, tátott szájjal csakis őt bámultam, amit azonban valamilyen számomra teljesen felfoghatatlan ok miatt nem vett észre. Mivel már akkor is kiemelkedő tehetséget tanúsítottam a titkosszolgálati módszerek terén, pedig nem is volt még Facebook, a szünetben kinyomoztam, hogy ő a Herceget táncoló fiú öccse, majd mély fájdalommal tapasztaltam, hogy Puskin micsoda elhibázott dramaturgiájú táncjátékot bírt írni, mivel a Herceg csak az első felvonásban szerepel, még egy nyomorult visszajátszásban vagy álomjelenetben sem tér vissza, ahogy a szép öcs sem tette. Aztán az évek alatt azt is felderítettem, hogy a családban létezik még egy hasonló fizikai adottságokkal bíró testvér, aki közgazdász a Nemzeti Bankban. Mindannyian úgy ítéltük meg, hogy mind korban, mind érdeklődés tekintetében ő illik leginkább hozzám, mivel rengeteget találkoztunk koncerteken, moziban és egyéb helyeken. Miklós egyszer még fel is vette a telefonjával szilveszterkor a lovin, de soha rám sem nézett, még véletlenül sem, pedig általában minimum öten mutogattunk rá vihogva. Sőt a Czmór Ildivel a doktoriról, akivel kedden és csütörtökön reggel együtt tanítottunk a Siemensben, rákaptunk arra, hogy óra után eltroliztunk az Arany János utcáig, és mintegy fél órát várakoztunk a bank előtt, hátha jön, de sosem jött. A Vági Kati szerint ebből is látszik, hogy nem vagyunk normálisak, megrekedtünk valahol tinikorunk delén, sokkal egyszerűbb lenne, ha egyszer megszólítanánk, nincs semmi vesztenivalónk, sőt valószínűleg nagyon örülne, különösen ezzel a fejjel, ami anyukáján kívül túl sok nőnek azért biztosan nem tetszik, így viszont csak azt kockáztatjuk, hogy előbb-utóbb felfigyel ránk az állambiztonsági hivatal.

Aztán végül megismerkedtem Péterrel, és persze kiderült, hogy minden, csak nem Apollón. Általában egyedül álldogál egy pohár ásványvízzel a kezében, többnyire nem szól, csendben nézelődik, és bár eleinte türelmesen vártam, hogy na majd most, mindjárt megnyílik, és mond valami rendkívül mélyenszántót és frappánsat, ma már tudom, hogy ez még a jobbik eset. Aznap este például jónak látott megosztani velem egy ultranyomasztó történetet gimnáziumi éveiről, hogy hogyan rúgták ki a Piaristáktól, majd az orvosiról is kétszer, most pedig gyógytornásznak tanul, harmadszor járja az elsőt, de úszásból bukásra áll. Normális körülmények között elgondolkozom a hallottakon, elemzek, magyarázok, és messzemenő következtetéseket vonok le, hogy hát igen, milyen nehéz lehet neki két ennyire sikeres báty mellett, és így lázad a ránehezedő hatalmas nyomás és elvárás ellen, de most majd jövök én, és szépen megoldom az életét, neki nem is kell semmit csinálnia, dőljön nyugodtan hátra – most azonban bármit mondhatott, nem bírtam odafigyelni. Ám legalább amíg beszélt, nem a körülöttem levő többnyire vidám és nevetgélő tömeget kellett néznem, el sem tudtam képzelni, hogy egy hideg, novemberi éjszakán vajon minek örülnek ennyire az emberek, ráadásul úgy tűnt, minden kétséget kizáróan én vagyok a legidősebb. Fogalmam sem volt, hogy hova járhatnék a jövőben esténként, talán a Derűs Alkony Idősotthonba, bár valószínűleg ott már ilyenkor régen villanyoltás van.

Apollón éppen valami olyasmit fejtegetett, hogy szereti figyelni, hogyan hat egyes emberekre a zene, nézzem meg például azt a nőt is ott a bejáratnál. Ehhez nem volt türelmem, inkább táncoltam vele, illetve egy helyben toporogtunk, annyian voltak, a Sandokanra és az Icipici lencsilányra. Mindegy, egyébként sem vagyok egy kimondott Ginger Rogers. Végre Gézu hajlandó volt hazaindulni, így otthagytam egykori ideálomat, aki mintha elszomorodott volna, már kezdtem átalakulni egyetemi csoporttársnőmmé, aki még soha nem járt senkivel, viszont már többször majdnem, és úgy érezte, hogy mindenki szerelmes belé, állítólag régebben Habsburg György is rendszeresen virágot küldött neki a kollégiumba. Útközben arra gondoltam, hogy végül is tavaly is ugyanez volt, meg előtte és azelőtt is, és valószínűleg jövőre sem lesz máshogy, minden csütörtökön, illetve kispénteken „buli” a Gézuékkal, már ha ezt bulizásnak lehet nevezni, aztán hazamegyek, és megnézek egy részt a sorozatból, amit letöltöttem, aztán már alszom is laptopommal az ágyban, my sex life.

Most viszont nem volt semmi filmem, holnap majd konzultálnom kell a Bónával ez ügyben, úgyhogy csak felbotorkáltam az ötödikre az állványok közt a házfelújítás miatt, közben pedig többször ellenőriztem, nem kaptam-e üzenetet, de nem, bár mostanában mintha rossz lenne a mobilom, kellene vennem egy újat. Befeküdtem az üres ágyba, de majdnem keltem is fel rögtön, hogy e-mailt írjak a titkárnőnek, hogy rosszul mondtam, nem igaz, nem csak gyűlölködni tud, mert például itt van ez a mackó is, amit ajándékba hozott, olyan szomorú az arca, hogy anyám, amikor meglátta, sírva fakadt. Igaz, anyám mindentől sírva fakad, attól is, ha a Csillag születikben a zsűritagok túl szigorúan értékelik a játékosokat.

És nagyon vicces is tud lenni, annyiszor megnevettet, ha egy kicsit sikerül megfeledkeznie a magyar színházi élet provincializmusáról, szakmaiatlanságáról, gyávaságáról és a dilettánsokról, akik uralják, meg az ország gazdasági és kulturális leépüléséről, nézzem meg például a kereskedelmi tévék műsorát, ahol néha szerepelni is szokott, bár azt mondta, hogy az teljesen más. Már azzal is megnevettetett, ahogy kipakolta a bevásárlást, és felsorolta, hogy a barackos joghurtot azért vette, mert látta, hogy szeretem, a Bacardi Breezert, hogy nekem is legyen mit innom, a hagymát pedig, mert olyan nagy. Szerintem ez vicces, bár a Dóra nem igazán értette. Szerinte a Tardos is csak egy kapcsolatfóbiás fasz, akinek ráadásul még zsenitudata is van, plusz az év nagy részét külföldön tölti, és nagyon súlyos, ha valaki minden este egy órát hergeli magát, és arról értekezik, hogy minden mennyire fos, amiben biztos van igazság, de ezt hosszú távon akkor sem lehet elviselni. Viszont annyira tud bújni, azt szerettem a legjobban, amikor átölelt a nagy, erős testével, mert nem gusztustalanul kövér, és nem is Quasimodo, azt csak a Dóra állítja néha, ha dühös. És az ölelésében mindig annyi melegség, gyengédség és odaadás volt, és a gesztusok, azok ugye nem hazudnak, legalábbis a szakirodalom mintha ezt állítaná.

És annyira szeretném, ha nyílna az ajtó, és bejönne, és letolná a gatyáját, mert ez volt mindig az első dolga, bejött, és letolta a gatyáját, még röhögtünk is Dórával, hogy ilyen nincs, azt kellene ilyenkor mondanom: na édes, most szépen visszaveszed a nadrágot, és indulunk sétálni. Aztán nézné kicsit a tévét, dühöngene rajta pár percet, azt még ki lehet bírni, aztán kajálnánk. Nem érdekelne, hogy éjfél van, hanem szépen nekiállnék, és főznék, pontosabban „összeütnék valamit”, ahogy a Czmór Ildi, aki rendes vidéki lány, szokta mondani, aztán feküdnénk az ágyban, és beszélgetnénk, persze egyszerűbb, hétköznapi témákról, mert amikor elkövettem azt a hibát, hogy ironizálni mertem a világot sújtó megvetésén, kétszer elismételte, hogy én nagyon más vagyok, mint ő, ezzel le is tudta, és szépen társalogtunk tovább, vagy legalábbis én úgy éreztem. De ugye, mint ahogy az egy hete kiderült, tévedtem.

És akkor előbb-utóbb rájönne, hogy mégsem vagyok annyira debil, mint azt egy felszínes külső szemlélő gondolhatná az asztalomon tornyosuló ezoterikus irodalomból, amivel kizárólag csak azért foglalkozom, mert egyelőre csak ehhez a kiadóhoz van kapcsolatom. De ez csak az egyik aspektusa az életemnek, különben elég komolyan csinálom a PhD-t, és ha megkérdezné, hogy az pontosan mit is takar, akkor elmondanám, hogy semmi köze a Johnson & Johnson termékekhez, sokkal inkább Shakespeare-hez és a színházhoz, és évek óta rengeteg időt töltök az Akadémia könyvtárában és a Színháztudományi Intézetben, olvasgatok, kiemelek, jegyzetelek mindenekelőtt a Hamlet színpad- és fogadtatástörténetéről. Rajongok például Marvin Rosenbergért, komolyan, nem gúnyolódom, és szerintem én vagyok hazánk egyetlen olyan lakosa, aki a Hamlet maszkjai című könyvének mind az ezerötszáz vagy hány oldalát elolvasta, amiben a pasi az 1600-as évekre visszamenőleg jelenetről jelenetre elemzi a világ legfontosabb Hamlet-előadásait, és ez önmagában is lenyűgöző teljesítmény, akkor is, ha a Bóna szerint mi a fasznak, ráadásul még több darabbal is végigcsinálta ugyanezt.

És ha a Tardos valaha is rákérdezett volna, akkor azt is megemlítettem volna, hogy már több cikkem is megjelent a témában, és mindegyik egész vállalható, legalábbis az öt ember szerint, aki elolvasta. Tavaly tavasszal egy antológiában is benne voltam, és rendszeresen kell járnom konferenciákra is előadni, többek közt Stratfordba, a Shakespeare Intézetbe, ahol először szembesültem azzal, hogy ott bezzeg mekkora hagyománya van a színházközpontú kutatásnak. És ha én nem én lennék, hanem mondjuk a Czmór Ildi, akkor mindezt öntudattal meg büszkén sorolnám, mint aki már csinált valami igazán fontosat is az életben, és az idejét nem csak kávézókban, kocsmákban és moziban töltötte, és rámutatnék arra, hogy itthon is milyen fontos lenne, hogy az elméleti és a gyakorlati szakemberek együtt dolgozzanak, mintegy kéz a kézben énekeljék el a We are the worldöt, és akkor tényleg úgy hangzana, mint egy „komoly tudósi pálya belépője”, ahogy egyik opponensem írta.

Meg röpködhetnének az én számból is olyan kifejezések, hogy „narratív önreflexivitás” vagy „bináris oppozíció”. Csak az a baj, hogy bár őszinte érdeklődéssel jegyzeteltem tele több füzetet például azzal, hogy a színpadtörténet során Ophelia alakja hogyan változott át „éneklő hölgyből” leszbikus gerillaharcossá egyes extrémebb előadásokban, vagy hogy Amerikában miként robbantott ki brutális tömegverekedést két rivális, Hamletet játszó színész az 1800-as években, és szerintem gyönyörű, hogy a színház valamikor ekkora hatással bírt, igazából pontosan tudom, hogy mindezt ki nem szarja le. És még mielőtt szótagolva kinyökögném mondjuk azt a kifejezést, hogy hib-ri-di-zá-ci-ó, rögtön megjelenik előttem egy szőrös lábú, szőrös hónaljú, rosszul öltözött, lenőtt hajfestékű asszony képe, és hallom a Dóra pasiját, a Majort, ahogy kiejti azt a szót, hogy „bölcsész”, úgy, mintha minimum azt mondaná, hogy „leprás”, meg ahogy megkérdezte, hogy a tanszék és a doktori csoport büszkeségének, a KÖNYV-nek miért nem azt a címet adtuk egyszerűen, hogy Hölgyek öröme?

Úgyhogy ahelyett, hogy visszafogott hangvételű, szigorú intellektusommal nyűgöztem volna le a Tardost, csacsogtam és vihorásztam, amit különben nem szoktam, nem is értem, hogy jött ki belőlem az a kellemetlen, csipogó hang. A tavalyelőtti stratfordi konferenciával kapcsolatban sem a Royal Shakespeare Company színészei és az intézet professzorai közötti, a néző szerepéről és a különböző befogadás-lélektani kísérletekről szóló kerekasztal-beszélgetést bírtam kiemelni, ami ráadásul a Tardost jelenleg a leginkább foglalkoztatja, hanem azt, hogy két hónapig semmit sem aludtam, mert olyan szorongással és alapos gonddal készítettem székfoglalómat, alélt állapotban a megtiszteltetéstől, hogy az egyetem pont engem küldött ki. Meg azt, hogy a repülő négykor indult, és még kettőkor a Copy Generalban nyomtattam, mert csak az utolsó percben lettem készen, mondta is a tanárom, akinek be kellett volna mutatnom az előző héten, hogy hát igen, megtisztelhettem volna ezt a konferenciát egy kosztümös főpróbával, de mindegy, mosolyogjak szépen, majd csak lesz valami, pedig nem azért nem lettem kész, mert ellinkeskedtem, hanem éppen ellenkezőleg. Aztán megérkeztünk Londonba a Czmór Ildivel, mert egy éjszakát ott kellett töltenünk a csatlakozás miatt, és mind a ketten hullafáradtak voltunk, én ráadásul úgy néztem ki, mint Petőfi Sándor segesvári hős, egy hatalmas véres kötéssel a hasamon, mert előző nap piercinget lövettem a hasamba, mert akartam valami olyasmit csinálni, amit most még utoljára megtehetek, a harmincadik szülinapom után viszont már nem.

Úgyhogy vonszoltuk magunkat a hostel felé, nekem közben eltört a kofferem húzója, iszonyú nehéz volt, mert bepakoltam a két kemény kötésű József és testvéreit is, hogy az alatt a két hónap alatt, amit a konferencia után ösztöndíjasként töltök az Intézetben, biztos elolvasom, de csak a huszadik oldalig sikerült jutnom, és ezért ötméterenként megálltunk, és elénekeltük Trapp Mária dalát A muzsika hangjaiból, hogy „Dó, ha dúdolsz, így kezdd: dó, ré: egy rég nem látott rét”. Másnap pedig lebuszoztunk a Bárd szülővárosába, ami nem az a kimondottan pörgős hely, nincs benne semmi más, mint Shakespeare-re szakosodott, szépen prosperáló kézművesipar meg az Avon folyó, ahol úszkál egy csomó griffmadár méretű, egész biztosan génmanipulált hattyú és kacsa, mert kizárt, hogy a jóisten magától ekkorákat teremtett volna. A legfontosabb látnivaló pedig az öt mackóbolt, ahol aztán minden lehetséges változat megjelenik, többek közt mackó sípulóverben, mackó pilótasapkában, mackó ápolónőruhában, mackó Shakespeare-ruhában, mackó trubadúrruhában, mackó lepkeszárnnyal, mackó lakkcsizmában, mackó David Beckhamnek öltözve. Én pedig ebben a szinte gyermekien ártalmatlan környezetben megtartottam előadásomat Ulla Jakobsonnak Norvégiából, Roberto Rochasnak Kolumbiából és Victoria Smithnek Londonból, a három embernek, akiket érdekeltek a magyar Hamlet-fordítások, amíg a konferencia többi százötven résztvevője egy texasi nagymama előadásán tolongott, bár a Czmór Ildi szerint csak azért, mert ő filmrészleteket is vetített. Viszont Roberto talán egy életre megjegyezte Kazinczy Ferenc nevét, legalábbis az előadás után rákérdezett, hogy vajon az ő fordítását játszották-e valaha színházban. Hát igen, mondta a Bóna, erre az információra nagyon nagy szüksége lesz, ha majd teríti a drogot Pablo Escobarnak a kartellben.

Ahogy mindezt végiggondoltam, egyre nyilvánvalóbbá vált számomra, hogy hiába állítja a Vági Kati, hogy egy kapcsolat nem egy-egy szón múlik, hogy ha esténként mondjuk a produkció és recepció komplex folyamatának instabil és heterogén eredményeiről beszéltem volna, hiába mondja a Bóna, ilyenekről csak akkor, ha azt szeretném, hogy végképp lelohadjon a fasza, akkor most nem itt tartanék. Így komolyan fontolgattam annak a lehetőségét, hogy felkelek, és haladéktalanul végigelemzem a Royal Shakespeare Company nyári repertoárját posztstrukturalista, majd pedig dekonstrukciós szempontból, de aztán csak betettem a Your Funeral… My Trialt meg a The Weeping Songot, és olvastam egy kis József Attilát. Amikor nyolcadikban magyarórán tanultuk a különböző költői eszközöket, mint például a fokozást, azoknál a soroknál, hogy „Szép a tavasz és szép a nyár is, de szebb az ősz és legszebb a tél, annak, ki tűzhelyet, családot már végképp másoknak remél”, valami átsuhant rajtam, mintha megéreztem volna, hogy igen, ez az én jövőképem is. Szerencsére, mielőtt részletesen végiggondolhattam volna az elmúlt tíz év minden idáig vezető lépését, elaludtam, annak ellenére, hogy folyamatosan rettegtem a holnaptól, mert holnap ünnepnap, és nehéz lesz ilyen pontosan, percről percre beszervezni, hogy véletlenül se gondolkozhassak.