DAC

© Kalapos Éva

Szöveg: Kalapos Éva

A borítót tervezte: Weiler Péter

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., 2013

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Pásztor Csörgei Andrea

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Elektronikus könyv: Takács Gábor

ISBN 978-615-5385-21-6

„Valós időben akarlak megérinteni

nem a Youtube-on.

Veled akarom járni a hegyeket

nem a Facebook-on irkálni.

Mondj valamit, amiben hihetek

és nem márkanév.”

(Eve Ensler: Érző lelkek)

A Macskanő színre lép

Mindenkinek van vaj a füle mögött. Ezt fontos előre tisztázni, hogy nyilvánvaló legyen, miért is történt minden úgy, ahogy történt.

A nevem Fellegi Flóra, és ezennel elindítom a netnaplómat.

Igazából nem is az enyém, hanem a D.A.C.-é, bár nem hivatalosan. Azért nem, mert a többiek nem tudnak róla. Senki nem fog tudni róla rajtam kívül (jelszóval titkosítom), de valahová muszáj leírnom azt a rengeteg mindent, ami a D.A.C. megalakulásáig történt velünk, és azóta is történik folyamatosan. Próbáltam rendes naplót írni, de az öregeknek valószínűleg igazuk van, amikor azt mondják, hogy digitális generáció vagyunk: öt percen belül görcsöt kapott a kezem. Pedig annyi mesélnivalóm van! Ha viszont ragaszkodnék a kézzel írt naplóhoz, egy héten belül tuti, hogy ínhüvelygyulladásom lenne. Úgyhogy maradok a blognál (szerintem már mindenki profin gépel, aki anyuék után született), és megígérem (magamnak), hogy hűségesen rögzítem itt minden kalandunkat. Mert azokból van bőven. Nyugodt szívvel állíthatom, hogy a D.A.C életem legjobb ötlete volt – én találtam ki ugyanis. De kezdem az elején.

Igazából az egész azzal indult, hogy irtó dühös voltam. A felnőttek szerint ez kamaszkorban tök normális, mert ilyenkor feszegetjük a határainkat, de a düh attól még düh, és szörnyű tud lenni, amikor elönti minden porcikádat. Azért voltam dühös, mert egyszerűen nem ment.

Sehová nem tudtam beilleszkedni. Mármint a suliban. Vagy bárhol máshol. De irtóra nem.

Bármennyire szeretné a világ (és a szüleink) azt hinni, hogy csupán amcsifilmes klisé a középiskolai hierarchia, fel kell hogy világosítsak mindenkit: nem az. Igenis vannak menők és lúzerek, és az még a jobbik eset, ha a két csoport közül valamelyikhez tartozol. Igen, képzeljétek, a lúzerekhez tartozni is jobb, mint sehová. Mert akkor legalább együtt lóghatsz a szintén lúzer barátaiddal, együtt csinálhatjátok a házit, együtt öltözhettek gázul, együtt mehettek szerepjátékozni… na jó, gőzöm sincs, mivel töltik az idejüket a lúzernek kikiáltottak, de egyvalamivel biztos nem: nem gubbasztanak a szobájukban full egyedül, filmeket bámulva és popcornt rágcsálva minden egyes rohadt délutánon, és nem pörgetik bánatosan a FB-falukat, ahol a jelek szerint az égvilágon mindenkivel ezermillió érdekes dolog történik, csak velük nem (például még a legbénább áltsulis osztálytársuk is Barcelonában meg Milánóban készült képeket posztol, amiken változatlanul bénán, de boldogan vigyorog a kamerába). A filmnézéssel amúgy nem lenne bajom, hiszen abszolút filmmániás vagyok – a pszichodoki szerint, akihez Apu Anya halála után küldött, így tartom magamtól távol a valóságot. Oké, lehet, hogy van benne valami, bár nem szívesen adok igazat annak a pasinak, mert rohadt ellenszenves volt. Szóval a lényeg, hogy mindig kívülálló voltam: a lúzerek nem fogadtak be, mert túl sok voltam nekik a filmmániámmal és a „gazdag” apámmal, a menők meg egyrészt azért nem, mert az én osztályomban egy sincs, részben meg, mert egyértelműen lúzervírus-hordozó vagyok: van öt kiló, ami mászkál rajtam fel-alá, akármennyit pilatesezek is, nem festetem a hajam, nincs rajtam nyolc kiló festék, de legfőképpen hiányzik belőlem valami, ami ezeknek az iszonyú menő bandáknak a lételeme: a vegytiszta, kendőzetlen gonoszság. Persze egyáltalán nem vagyok szent, nagyon is gúnyos tudok lenni, az a milliméterre kiszámított álnokság viszont, ami őket jellemzi, valahogy mindig elborzasztott. Pedig megpróbáltam. Komolyan. Még azt a videót is lájkoltam és megosztottam a FB-n meg a Twitteren, amit az egyikük felvett, hogy egy egyébként csendes és aranyos lány, akit régóta ismerek, sír a vécében egy srác miatt, akibe évek óta szerelmes. Azt hitte, ha enged neki, és lefekszik vele, végre összejönnek, úgyhogy hagyta magát a falnak dönteni egy pláza parkolójában, a srác meg persze utána azonnal dobta. Most már tudom, hogy inkább rá kellett volna írnom és megpróbálni megvigasztalni. Akkor persze nem éreztem gáznak, hogy beszállok a játékukba, főleg, mert a menő csajok másnap reggeltől szó nélkül maguk közé fogadtak. Aztán hetekig erről az ügyről beszélt az egész suli, miközben észre se vettük, hogy a lány nem jött iskolába, csak amikor két hét után végre megérkezett: iszonyúan meg volt hízva, a szemei meg úgy festettek, mintha az elmúlt két hetet sírással töltötte volna (nyilván ez is történt). Persze senkit nem büntettek meg, de aznap, amikor Apu megtudta, hosszú idő óta először nem ment el otthonról. Nem jött be hozzám sem, csak ült a sötét nappaliban, Anyu képe előtt.

Azt hiszem, akkor zuhant rám az egész, amikor megláttam a lányt. Ott álltam az aulában, a ragadozó királynők gyűrűjében, mellettem az egyik legszebb, akitől épp előző nap kaptam egy gyönyörű, gyöngyházfényű szemhéjpúdert, mert még két hét után is jött komment a posztra, és néztem, ahogy az áldozat ránk se pillantva, rémesen lassú léptekkel botorkál be az osztálytermébe. Aztán elnézést kértem a csajoktól, berohantam a vécébe, és öklendezni kezdtem.

Másnap töröltem a videót az oldalamról, amivel persze egy életre elvágtam magam.

És akkor utálni kezdtem az egészet.

Az internetes forradalom gyermeke vagyok, a Facebookon barátkozom, a Twitteren posztolom, ami történik velem, hetente átrendezem a Simjeim lakását és új személyiséget adok nekik, nem költök mozijegyre, mert nincs kivel moziba mennem, hiszen egyedül, egyedül, egyedül vagyok. Bármit teszek, csak azért teszem, mert mindenki más is azt csinálja, kivéve, hogy pár, még nálam is bénább osztálytársamon kívül valószínűleg én vagyok az egyetlen szerencsétlen, aki még mindig szűz a suliban. 16 évesen a legtöbb lány már túl van rajta. Ők azt mondják, ezt az egészet nem kell olyan komolyan venni, hiszen szex nélkül hosszú távon esélyed sincs a pasiknál. Hát, lehet, hogy rosszul választottam, de nálam a srácok is beijedtek meg én is, esélyünk se volt eljutni a nagy fináléig, de még a közelébe sem. A videós eset előtt igazából semminek nem volt értelme bennem és körülöttem, és ha nincs az a kisírt szemű lány, talán egy életre így maradok, sóvárgok egy világ után, amiben igazából sosem lehetnék boldog – de ott, akkor valamiért nagyon elegem lett.

Rájöttem, hogy nem akarok mindig frappáns lenni. Nem akarok a sitcomok szabályai szerint élni, ahol mindenkinek mindenre kész válasza van, és ha valamiben gáz vagy, még a legjobb barátaid is lesújtóan néznek rád. Ahol mindennek csak annyi az értéke, amennyit a többiek szemében jelent, és ez igaz azokra a dolgokra is, amik a legfontosabbak neked. Furcsa az lehetsz, sőt egyenesen szabály, hogy furcsa legyél, például oké, ha teljesen értelmetlen módon imádod a robotokat vagy a békákat, de még a furcsaságod is olvadjon be valahogy a többiekébe, mert ha neadjisten olyan dilid van, ami nekik nem jön be, neked annyi. Az alatt az idő alatt, amíg ezzel cikiznek, halott vagy, szerencsétlen és szánalmas, egészen addig, amíg vissza nem ügyeskeded magad a kegyeikbe, mondjuk egy jól megválasztott poénnal, és akkor megkönnyebbülve együtt röhögtök ki valaki mást…

A D.A.C. előtt úgy éreztem, ez már soha nem változik meg. Hogy sosem leszek egy olyan társaság része, ahol nem így mennek a dolgok. Hogy a világ végezetéig dühönghetek itt a négy fal között a kis szobámban, meg a fejemben, ami igenis tele van álmokkal, mint egy normális tizenévesnek, és ahol nem ciki, hogy királykisasszonynak képzelem magam. Úgy éreztem, hogy ezt soha nem fogja megérteni senki. Soha. Az. Életben.

Így kezdődött.

Egyébként teljesen átlagos 16 éves vagyok, az apámmal és az öcsémmel élek Budapesten, egy lakótelepen. Vagyis, ha pontos akarok lenni, lakóparkban, mert tele van új építésű házakkal, és azt a hangzatos nevet kapta, hogy Írisz. Amikor ideköltöztünk egy évvel ezelőtt, sokáig próbáltam rájönni, miért éppen Írisz, amikor egyetlen nyeszlett virágoskert van benne, amiben mindenféle virág van, csak írisz nincs még véletlenül se, de nem bírtam kitalálni. Itt lakunk hárman, Apu, én meg Gergő. Nem tudom, kell-e magyaráznom, milyen, amikor az embernek van egy 13 éves öccse, de talán az „apokalipszis” szó jellemzi a legjobban a helyzetet. Az öcsém egy zombi. Kábé olyan, mintha a Walking Deadből lépett volna ki: büdös (a hülye rasztái miatt), az Ipodja le nem szakadna a füléről, és amikor elmegyek mellette, egy szót se képes kinyögni, ha pedig mégis, akkor tuti, hogy nincs benne köszönet. Vagy a ruháim miatt szól be, vagy a hajam miatt, de előfordul, hogy csak tesz egy kedves kis megjegyzést az „ergya” zenei ízlésemre (Rihanna, Taylor Swift és Beyoncé nevében is kikérem magamnak), vagy a „nyál” filmekre, amiket nézek. Na, az utóbbiért ki bírnám nyírni, ugyanis, mint mondtam, a filmek a gyengéim. Imádok mindent ezzel kapcsolatban, a régi és az új mozikat, a sorozatokat, a rendezőket, a színészeket, a sminket, a jelmezeket, a sztárok szerelmi életét, mindent, na. Imádom, és értek is hozzá, ezért tépném meg legszívesebben Gerit, amikor a filmjeimet ekézi.

Ez tehát az öcsém, és a családi életemről kábé ennyit tudok mondani. Apu alapból jó fej, de sosincs itthon (kivéve, ha gáz van a suliban, mert akkor előhúzza a Szigorú Apuka-kártyát, baromi hiteles). A „sosincs” ez esetben nem túlzás, és nem is azt jelenti, hogy ritkán, hanem konkrétan tényleg soha. Ha jól számolom, legutóbb három hete láttam utoljára, amikor két üzleti út között hazaugrott egy éjszakára, én pedig eltölthettem vele 10 egész percet. Fél 12-kor érkezett meg, amikor már alig álltam a lábamon, de mindenképpen meg akartam várni. Ő belépett, megpuszilt, leült velem a konyhaasztalhoz, aztán kérdezett kettőt a suliról meg a barátokról (tökre képben van, mi?), és elküldött aludni, mert éjjel még dolgoznia kellett. Később hallottam, hogy benéz Gerihez is, az órámat nézve számoltam, nála mennyi időt tölt. Nem nehéz kitalálni: másodpercre pontosan 10 percet. Néha nem tudom, utáljam-e vagy sajnáljam; ez van, amióta Anyu meghalt, ami azt jelenti, hogy lassan két éve. Néha úgy érzem, hogy látni se bír bennünket. Úgyhogy, bármilyen bénán is hangzik, egy bejárónő gondoskodik rólunk. Igen, bejárónő. Marha ciki. Jó, Apának sose voltak anyagi gondjai (amióta meg tényleg megállás nélkül dolgozik, pláne nincsenek), de azért ez egy kicsit túlzás… Nem is tud róla senki, még Zsaninak is azt mondtam, hogy valami távoli rokon, aki segít nekünk. Valójában Karola néninek hívják, és egy angyal – annak kell lennie, ha elviseli a hisztijeimet meg Gerit, aki, bár a néni azóta nálunk van, amióta csak ideköltöztünk, még mindig csak elvétve hajlandó köszönni neki, de az is inkább csak vakkantás. Pedig Karola néni tényleg mindent megtesz, és sokkal jobb arc, mint a legtöbb szülő, például nagyon is tiszteletben tartja a magánszféránkat. Az egész ház ragyog a tisztaságtól, a szobánkba viszont csak akkor lép be, ha már tarthatatlan a káosz, és muszáj kitakarítani, amúgy totál békén hagy. Csípem.

A sulimban egyedül az a jó, hogy mindössze 5 percre van tőlünk gyalog, szóval elég 7-kor felkelnem, hogy beérjek, pedig baromi sokat bírok pepecselni reggel. Ez idén január 3-án, a félév első napján is így történt, amikor megszólalt a telefonom ébresztője, és én nagy nehezen kinyitottam a szemem.

Imádom a szobámat: egy nagy, kreatív szemétdomb az egész. Jó, szerintem kreatív, Karola néni szerint inkább kétségbeejtő. Mindenhol szétdobált ruhák, CD-k és sminkcuccok hevernek, a falakat pedig filmplakátok borítják: az ágyam fölött a Keresztapa és a A sebhelyes arcú (mondtam már, hogy bele vagyok esve Al Pacinóba?), kicsit arrébb, az ajtó mellett a Majdnem híres, az ablak két oldalán az Argo és a Kecskebűvölők (oké, George Clooney-ba is, mit csináljak, bukom az őszülő halántékra), a szekrényem melletti, negyedik falon pedig… hát igen, az a szexipasi-falam. Channing Tatum a Magic Mike-ban, Ian Somerhalder a Vámpírnaplókban, Milo Ventimiglia a Heroesban és persze Ő, a világ legszebb férfija: Ryan Gosling az Őrült, dilis szerelemben. Órákat bírok eltölteni azzal, hogy csak fekszem az ágyamon vagy a padlón, Christina Perrit hallgatok, és egyik plakátról a másikra ugrik a pillantásom. Ezerszer elképzeltem már, milyen lenne, ha volna egy ilyen pasim, valaki, akinek a tekintetétől a torkomban dobog a szívem, jó illata van, kedves, okos, vicces… Elképzeltem, ahogy észrevesz engem egy zsúfolt bálteremben (bálterem?? – hm, tényleg túl sok filmet nézek), és onnantól kezdve rá se pillant senki másra, egyedül engem lát. Lassan odalép hozzám, az ajkán furcsa kis félmosoly ül, megfogja a kezem, és kivezet a teremből a kertbe. Ott átöleli a derekamat, magához húz, és lassan forogni kezdünk egy zenére, amit csak mi hallunk. Egy kicsit táncolunk így, aztán finoman hátrahajol, elsimítja a hajamat az arcomból, mélyen a szemembe néz, és lassan a számhoz érinti az ajkát. Ezen a ponton mindig meg szoktam állni, hogy kiélvezzem a borzongást, ami átjár. A csók. Ilyen a csók. Tudom, mert már egyszer átéltem… de erről nem beszélünk, megesküdtem rá. Magamnak.

Arra, hogy ez az álom valóra váljon, ebben a pillanatban nem sok esély van, főként azért, mert én aztán abszolút nem az a csaj vagyok, aki bárkinek is feltűnne egy zsúfolt teremben. Jó, nem nézek ki rosszul, de olyan nagyon jól se: igazából és menthetetlenül átlagos vagyok. Persze nem vagyok betegesen önbizalomhiányos, meg azért nyilván megpróbálom kihozni a külsőmből, amit lehet, de nem én vagyok az a lány, aki ha reggel kipattan az ágyból, úgy néz ki, mint Palvin Barbara. Nem, én baromi szarul tudok festeni felkelés után, és szükségem van minimum fél órára, hogy emberi fejem legyen. Apu utálja, hogy vasalom a hajamat, pedig ha nem vasalnám, nem állna sehogy, mert ilyen idióta kis hullámok vannak benne, se nem egyenes, se nem göndör, borzasztó. Egyébként se értem, minek szól bele, amikor tényleg alig látjuk egymást, ha akarnám, hordhatnék lila hajat az egyik hónapban és pinket a másikban, szerintem észre se venné. Úgyhogy inkább teszek arra, ki mit mond, és folytatom a vasalgatást. Néha próbálom felidézni Anyu sminkpraktikáit, de nekem valahogy nem igazán megy, úgyhogy a divatkatasztrófa elkerülése érdekében inkább nem festem magam, maximum a szememet húzom ki. Kész csoda, hogy valaha is randira hívott valaki… Zsani persze ezt is irtó jól csinálja, a mamája megtanította mindenre.

Zsani egyébként a legjobb barátnőm, akivel tuti, hogy öregkorunkban is barátok leszünk. Tök fura, mert még nem ismerjük egymást túl régóta, de ő az a csaj, aki elsodor, mint egy forgószél, és nem tudsz neki ellenállni. A pasik se tudnak: irtó kúl a fenékig érő fekete hajával és a hatalmas, barna szemeivel, amiket akkora szempillák kereteznek, mint Eva Longoriáé. És igaziak!! (Egyszer, amikor nálam aludt, megpróbáltam meghúzkodni őket, hátha lejönnek, és kiderül, hogy mégiscsak műszempillát hord, de csak annyit értem el, hogy Zsani felébredt, és jól összevert a kispárnájával.) Ő tényleg olyan csajszi, akit ha nem szeretnék ennyire, biztosan utálnám. Baromi menő cuccai vannak, a mamája a Katti Zoóbnál dolgozott régebben, a mai napig olyan kreációkat tud összeütni a lányának, hogy az embernek leesik az álla. Persze viselni is tudni kell ezeket a göncöket – és Zsani aztán tudja. Fura is volt, amikor először dumáltunk, és megtudtam, hogy nincs pasija, de később felvilágosított: aki őt akarja, annak minimum egy magyar mennydörgőt kell legyőznie. Huh, tök jó lehet, ha valaki ennyire magabiztos. Egy kicsit nekem is visszaadja a hitem a dolgokban.

A suliban találkoztunk először tavaly, a Nagy Kiborulásom után, amikor épp az „egy-két kivétellel mindenki számára levegő”-státuszban voltam szociálisan. A szülei meg ő akkor költöztek a mellettünk lévő házba, de ezt én persze akkor még nem tudtam.

Reggel volt, az aulában ültem az osztálytársammal, Ágival – ő az egyik jó fej oszttársam a kettő közül, olyan hallgatag könyvmoly-típus, legalábbis régebben az volt, aztán a D.A.C. hatására ő is megváltozott, de erről majd később –, és a hömpölygő tömeget figyeltük. A kilencedikesek ordibálva keresgélték egymást meg a termeiket, a felsőbb évesek unott arccal dumáltak vagy a telójukat nyomogatták, a tanárok pedig ide-oda rohangáltak, és megpróbáltak úrrá lenni a káoszon. Vanda, a tesitanárnő (vajon miért van a tesitanárnőknek mindig ilyen fura nevük?) a folyosó közepén állt, és megállás nélkül a sípját fújta, mintha valami kiképzésen lenne. Egy darabig figyeltem, vajon mikor ájul el, ugyanis szinte levegőt se vett a fújások között, aztán belekortyoltam a kávémba. Ági csendben olvasott mellettem – az Anyegint bújta, amiről nekem azonnal beugrott Ralph Fiennes a filmből, és olvadozva belebambultam a poharamba –, szóval úgy volt minden, ahogy szokott, egészen addig, amíg egy felháborodott, erőteljes kiáltás át nem hatolt az aula hangzavarán.

– Mi az, hogy nem hozhatom be???

Ágival nyújtogatni kezdtük a nyakunkat, a ricsajozók pedig egy pillanat alatt elcsöndesedtek, és tanár, diák egy emberként meredt az ajtó felé, ahonnan a hang érkezett. Először nem láttam, mit tart a kezében a fekete hajú, világoskék szőrmés kabátkát, sötétkék csőfarmert és gyönyörű, sötétkék csizmát viselő lány, de ahogy előrefurakodtam a bámészkodók között, láttam, hogy egy hatalmas, szürke perzsamacska trónol ott diadalmasan. Béni, a portás kijött a fülkéjéből, és úgy bámult a lányra és a macskára, mint aki nem hisz a szemének.

– Ez egy macska – mondta tagoltan, majd ösztönösen hátrébb húzódott, mert az állat nagyjából olyan szívélyesen nézett rá, mint egy sorozatgyilkos. – A macskáknak nincs helyük az iskolában. Haza kell vinned.

– Ő nem macska – vágta rá a lány, megrázta a fejét, és hátradobta fényes fürtjeit. Körülöttünk többen felvihogtak, még Ági is elhúzta a száját, de nekem valahogy eszembe se jutott nevetni. Fura módon úgy éreztem, ki kell állnom e mellett a vadidegen lány mellett.

–Nem? Akárhogy is nézem, nekem annak tűnik.

– Ő a kabalám. A talizmánom. Ha hazaviteti velem, rossz jegyeket fogok kapni.

Béninek most már konkrétan tátva maradt a szája, a diákokból pedig kitört a parttalan röhögés. Beszólások röpködtek: „mi van, ő a patrónusod?”, „még az kell, hogy tüzelni kezdjen itt… ”, „ez hülye, ki ez a csaj… ?”, de a fekete lány nem vett tudomást senkiről: átható, barna szemét egyenesen Bénire szegezte, mintha hipnotizálni akarná. A portást magához térítette az újbóli hangzavar, és még szigorúbb arcot öltött.

– Ha talizmán, ha nem, akkor is állat, állatot pedig nem hozhatsz be ide – ismételte nyomatékkal, és visszalépett a fülkéjébe. – Még van húsz perc az első óra kezdetéig, haza tudod vinni, és bőven vissza is érsz.

– Honnan tudja, milyen messze lakom? – kérdezte morcosan a lány, feljebb emelte a macskát, és belefúrta az orrát a bundájába. – Tuti, hogy elkések, ha most még haza kell mennem.

Béni felmutatta a lány diákigazolványát, amit mindenkinek le kell adnia a portán, amikor megérkezik (igen, ilyen paranoiás sulink van).

– Ha még mindig az a címed, ami ezen áll, öt perc alatt megjárod.

A lány kinyitotta a száját, hogy visszavágjon, de Béni egy határozott mozdulattal becsapta a portásfülke ablakát, és visszaült a helyére. A tömeg oszladozni kezdett, a hangzavar megint felerősödött, a lány pedig néhány pillanatig összeszorított szájjal meredt maga elé. Aztán felemelte a fejét, egyenesen a szemembe nézett, és hirtelen olyan kedves mosoly villant fel az arcán, amilyenre az előbbi jelenet után nem számítottam volna.

– Szia – szólított meg, hozzám lépett, és a kezét nyújtotta. – Lőrincz Zsanett. Kösz, hogy nem nevettél ki… Kábé te voltál az egyetlen.

– Fellegi Flóra – viszonoztam a bemutatkozást. Innen közelről éreztem, milyen finom illatú a parfümje, és ekkor fedeztem fel az égig érő szempillákat is. – Nem nagy ügy, szerintem igazad volt. Ha lenne macskám, én is be akarnám hozni.

– Szereted a macskákat?

– Utálom őket.

Összemosolyogtunk. Zsani megigazította a karját a macska feneke alatt, és lesöpörte a kabátjára ragadt szőrszálakat.

– Vigyáznátok a tatyómra, amíg visszaérek? – kérdezte, és újra felém fordult. – Amúgy tudtad, hogy az egymás melletti házban lakunk? Láttalak ma reggel. Pár perc az egész, sietek.

– Persze. – Ágira pillantottam, aki a beszélgetés alatt végig megigézve bámulta a macskát, és ebben a legkevésbé sem zavarta, hogy az mogorván mered maga elé. – Hahó, Föld hívja Ágit, itt vagy? Ő itt Zsani, ez a kis bamba meg Ági. Ne haragudj rá, ő bezzeg imádja a macskákat, de a szülei nem engedik, hogy legyen neki.

– Az elég gáz… Figyi, pedig én neked adnám az enyémet, kezd teljesen kikészíteni – fintorodott el Zsani, amitől különös módon még szebb lett. – Őt amúgy Pearlnek hívják – bökött a cicára, és végre Ági is kapott egy lélegzetelállító mosolyt (mármint Zsanitól, a macska továbbra is baromi ellenszenvesen bámult ránk, sőt, most már halkan morgott is).

– Szia… sztok. – Ági megrázta Zsani kezét, és Pearl felé nyúlt. – Megsimogathatom?

– Én a helyedben nem tenném – rázta a fejét Zsani. – Ez egy idióta.

– De olyan cuki…

– Ez csak kamu, igazából egy vérengző vadállat. Teljesen kretén. Kiskorában még tényleg cuki volt, de amióta megnőtt, csak akkor érzi jól magát, ha megharaphat valakit. Igen, jól hallottátok, ez nem karmol, mint a normális macskák, hanem harap. És dührohamokat kap. Perceken át bír őrjöngeni, olyankor legszívesebben megfojtanám.

Felvillant előttem az őrjöngő Pearl képe, és nem tudtam visszatartani a röhögést.

– Szerinted ez vicces? – kérdezte Zsani, de közben ő is vigyorgott. – Tényleg megőrül! És nem lehet mást csinálni vele, mint rádobni egy takarót, vagy leönteni vízzel, mikor melyik hatásosabb.

– Jesszus.

– Á, nem olyan vészes, már megszoktuk. Na jó, hazaviszem ezt a kis dögöt, sietek vissza. – Ezzel Zsani megfordult, és köszönés nélkül elviharzott, pedig már éppen meg akartam kérdezni, honnan olyan biztos benne, hogy egy osztályba is járunk, de ekkor észrevettem a táskáján (irtó klassz fekete, műbőr oldaltáska) egy csillogó-villogó, rózsaszín vignettát: „Lőrincz Zsanett, Budapest, Bernáth Aurél Művészeti Gimnázium, 10. a osztály.”

– Szerinted miért ragasztja valaki rá a táskájára, hogy hova jár suliba? – kérdeztem Ágit, aki abban a pillanatban, hogy Zsani és Pearl eltűntek a képből, azonnal visszatért az Anyeginhez, ezért hosszú másodpercekbe telt, mire felfogta a kérdésemet.

– Hmm? – mormogta, és ráérősen megszemlélte a vignettát. – Hát, gondolom, azért, hogy ha elhagyja valahol a tatyóját, vissza tudják juttatni hozzá.

– Aha. – A matricára meredtem, és valahol mélyen biztosan éreztem, hogy bármennyire is logikus, amit mond, nem ez az igazi ok. Zsani első pillantásra nem tűnt túlságosan összeszedett csajszinak (később kiderült, mennyire nem az), meg hát a táskája állapota se vallott rendmániára: a pántjait csak a szentlélek tartotta, a cipzárja folyton szétnyílt, és így láthatóvá váltak a szamárfüles könyvek és az összevissza gyűrt füzetek. Nem tudtam volna megmondani, miért, de elszomorodtam, ahogy a viharvert táskán csillogó vignettára néztem, de mivel abszolút megmagyarázhatatlan volt ez az érzés, inkább megráztam a fejem, és vállon böktem Ágit.

– Gyere, menjünk, foglalunk helyet Zsaninak is.

Fel se emelte a fejét, csak bólintott. Elindultunk a folyosón, én pedig végig fogtam a vállát, hogy félreránthassam, ha valaki neki akar menni, mert egy ezüstszürke cicán kívül semmi nem vehette rá, hogy akár egy másodpercre is felpillantson a könyvéből. Szerencsésen eljutottunk a termünkig (csak egy tizenegyedikes srác akarta mindenáron megpöckölni Ági orrát, hogy reagál-e egyáltalán bármire, de kivédtem), és amikor beléptünk, megkönnyebbülve láttam, hogy az osztálytársaink tartották magukat a jól bevált gyakorlathoz: az első óra kezdete előtt 15 perccel még csak két ember üldögélt a teremben. Az egyik Pásztor Ákos volt, akin valami borzalmas türkizkék pulóver feszült, a másik pedig egy Juli nevű lány, akivel másfél év alatt két szót se beszéltem. Sajnos az osztálytársaim nagy részével így vagyok; nem tehetek róla, irtózom a tökfejektől, márpedig azokból van elég ebben a gyűjteményben. A srácok nagy része kábé ugyanolyan zombi, mint az öcsém, ha nem rosszabb, a lányokat pedig nem is minősítem, csak ennyit mondok: kötött pulcsi, bő farmer, sportcipő (van, akinek világítós!), hátizsák és szivacsos fejhallgató. Az egész osztályból két embert bírok elviselni, azok pedig most mindketten itt voltak mellettem: Ági és Ákos. Az utóbbi azonnal felugrott a padjáról, kivette a füléből az Iphone-ja dugóját, és két lépéssel mellettem termett.

– Szia, szépségem! – harsogta, aztán szorosan magához ölelt, én meg akaratom ellenére elvigyorodtam, mert már megint extra sok volt. Szerintem úgy általában visszavehetne magából egy kicsit… Vagy ki tudja, talán pont azt szeretem benne, hogy olyan szenvedélyes és szélsőséges, amilyen én sose voltam, pedig mindig szerettem volna. És iszonyú nagy igazságérzete van: tavaly például, amikor a kedvenc tanárát, Oszi nénit (Osztjákné Kis Csilla volt a neve, de mindannyian Oszi néninek hívtuk) valamiért idő előtt nyugdíjazták, Ákos napokon keresztül „I’ll be back – Oszi néni” feliratú szórólapokat osztogatott az aulában, és aláírásokat gyűjtött, hogy legalább félállásban vegyék vissza az öreglányt. A diri egy darabig tűrte, aztán behívatta az irodájába, a többit pedig nem tudom, mert Ákos sose beszélt róla, csak a szórólapok tűntek el nyomtalanul egyik napról a másikra. Próbáltam faggatni, de nem mondta el, mi történt, viszont úgy nézett rám, mintha az anyját öltem volna meg, úgyhogy jobbnak láttam befogni a számat.

– Na, milyen volt a szünet? – kérdezte, miután mindhárman lehuppantunk a padjainkba (azaz Ákos a mi padunk tetejére). Nem válaszoltam azonnal, mert épp azon gondolkodtam, hogy ha valakit barátnak kellene neveznem az életemben, biztosan ő lenne az. Mindenesetre tuti, hogy ő tudja rólam a legtöbbet, és már a pasi-csaj dolgok is elintéződtek köztünk kilencedikben, amikor jártunk három hónapig. Igazi járásnak mondjuk nem lehetett nevezni, csak kézfogás volt meg arcrapuszi, és azóta valahogy egyikünknek se jutott eszébe, hogy újra kellene próbálkoznunk. Pedig Ákos egyébként nagyon helyes srác: sötétbarna haja van és mélyzöld szemei, kicsit olyan, mint Liam Hemsworth az Éhezők viadalában, amiben csak az a szomorú, hogy én kicsit sem hasonlítok Jennifer Lawrence-re. Ákos kedvesen megborzolta a hajamat, mire felriadtam a gondolataimból, és rámosolyogtam.

– Jó volt – feleltem szűkszavúan, mire egy csipetnyi gúnnyal összevonta a szemöldökét.

– Szóval az apád szent karácsony alkalmából se volt otthon fél napnál tovább, kaptál tőle valami divatos vacakot, amit sose fogsz felvenni, de még mindig jobb ajándék, mint az öcsédé, aki valószínűleg csak hátba vágott. Úgyhogy Karola nénivel kettesben vacsoráztál, a szilveszter éjszakát pedig az ágyadban töltötted, várjunk csak… mondjuk az Elfújta a szél vágatlan verziójával. Stimmel?

– A szarvasvadász volt, oké? – ráztam meg a fejem, és rányújtottam a nyelvem. Szar ezt beismerni, de majdnem tökéletesen eltalálta. Azokat a ruhákat, amiket Aputól kapok szülinapra vagy karácsonyra, tényleg sose veszem fel, és nem azért, mert nem tetszenek (ízlése mindig volt), hanem mert… igazából gőzöm sincs, miért. Látni se akarom őket, a szekrényben gubbasztanak, de hogy ne bántsam meg, azért néha meglobogtatom egyiket-másikat előtte azzal a felkiáltással, hogy holnap ezt tervezem felvenni. Oké, tudom, terápián lenne a helyem (megint).

– És a tiéd? – kérdeztem vissza.

– Remek volt, képzelheted – válaszolta szárazon, és megigazította magán a türkizkék rémséget. – Két hétig gyakorlatilag egyfolytában vigyorogtam, már görcsöt kapott a szám. Voltunk ugyanis egyik nagyinál, másik nagyinál, az összes unokatesómnál, az ő családjaiknál, a keresztszüleimnél, a bátyám keresztszüleinél… kihagytam valakit? Lehet, mert egy idő után már azt se kérdeztem meg, hová megyünk éppen, csak felragasztottam a vigyort. Van fogalmad róla, mekkora mázlid van, hogy az apád tojik a fejedre?

– Igen, tényleg baromi jó – morogtam, mire felháborodva nézett rám.

– Figyelj, annál minden jobb, hogy „hogy megy a suli, Ákoska?”, „mi leszel, ha nagy leszel, Ákoska?”, ja, és a kedvencem: „hogy állunk a lányokkal, Ákoska?”.

– Ezt komolyan megkérdezik? – Igyekeztem részvevő arcot vágni, de rángott a szám a visszafojtott röhögéstől.

– Hülyéskedsz? Ez a favorit. Akkor persze kicsit kiakadnak, amikor én mindig csak azt válaszolom, hogy „állunk, állunk… ”– legyintett lemondóan. – Ancsi, a nagynéném már ki is jelentette, hogy a legközelebbi családi ebédre mindenképpen meg kell hívnunk „a kis barátnőmet”.

– De hát nincs is barátnőd.

– Nincs… – sandított rám óvatosan, mire kikerekedett a szemem.

– Na, nem. Nincs az az isten!

– Ne legyél már szemét, csak bólogatnod kellene meg mosolyogni, és kapnál egy csomó finom kaját. Főzni azt tudnak – biztatott, de mielőtt egy pillanatra is megrémülhettem volna, már ő is elvigyorodott. – Jó, csak vicceltem, nem kell betojni. De azért örülök, hogy ha úgy adódna, számíthatnék rád, cica.

– Hülye, inkább szerezz magadnak nőt – nevettem fel, és kicsit meglöktem.

– Te meg pasit – vágott vissza. – Akkor legalább nem téged találnálak meg az ilyen kérdésekkel.

– Hanem kit?

Mindketten Ágira néztünk, aki éppen Tatjána levelébe mélyedt mellettem, és egyszerre kezdtünk el röhögni. Talán megbántódott volna, ha észreveszi, hogy rajta nevetünk, de persze nem vette észre.

Ebben a pillanatban kivágódott az ajtó, és berohant rajta Zsani. Kifulladva megállt, aztán körülnézett a teremben.

– Hol vannak az emberek? – kérdezte tőlem szemrehányóan, mintha én tehetnék a csaknem üres osztályteremről, és ledobta magát a mögöttünk lévő padba Ákos mellé, aki úgy nézett rá, mint egy jelenésre.

– Ilyenkor még nem szoktak itt lenni – vontam meg a vállam. – A legtöbben általában egész előtt öt perccel futnak be.

– Miért, ezeknek nincs társasági életük? Kösz. – Zsani elhúzta a száját, és átvette tőlem a táskáját, amit felé nyújtottam. – Annyira éreztem, hogy valami lúzer helyre fogok kerülni!

– Sajnos ez van – kapcsolódott be a beszélgetésbe Ákos, amikor végre megtalálta a hangját. – Bocs, ha ünneprontó vagyok, de te ki vagy?

– Lőrincz Zsanett – fordult vele szembe Zsani olyan arccal, mintha ezt Ákosnak igazán illene tudni. – Most költöztünk ide, eddig a Rózsadombon laktunk, és hogy őszinte legyek, egyáltalán nem könnyű megszoknom ezt a környéket. Minden tele van kutyaszarral, az emberek meg totál bunkók. Ez a hülye portás is… A régi sulimban bevihettem Pearlt az órákra, nem volt senkinek semmi baja vele. Néha még a kosarát is behoztam.

– Pearlt? – ismételte most már teljesen összezavarodva Ákos.

– A macskája, Béni hazavitette vele – kottyant közbe Ági, mi meg annyira meglepődtünk azon, hogy megszólalt, hogy mindhárman rábámultunk. Miután pár másodpercig vártuk, hogy folytassa, de ő teljesen elmerült abban, hogy a hüvelykujjával Lenszkij nevét simogassa a papíron, újra egymás felé fordultunk.

– Te be akartad hozni ide a macskádat? – Ákos hangja olyan lenézően csengett, hogy az nekem fájt, de Zsani nem vette magára.

– Miért, mi van abban? Nagyon jól nevelt macska, sokkal jobb fej, mint egyes emberszerűek – intett a fejével egy éppen belépő srác felé, aki szerencsétlenségére tényleg egy igazi lúzer volt a Hihetetlen családot ábrázoló pólójában.

– Minek mondasz ilyeneket? Nem is ismersz itt senkit – csattant fel Ákos, és a hangerővel legalább azt elérte, hogy Zsani meglepetten nézett rá. – Mit osztod az észt?

– Szereti körbepisilni a területét, mint a macskák – hallottam döbbenten a saját hangomat, de már akkor megbántam, amikor kicsúszott a számon a mondat. Nem is tudom, miért mondtam, hiszen az aulabeli találkozás után alapvetően szimpatikus volt nekem a lány, de ahogy most beült ide, mint egy kényes hercegnő, valahogy mégis nagyon irritált. Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy most szúrtam el egy kezdődő barátságot, de legnagyobb meglepetésemre Zsani egy pillanatra rám meredt, aztán elnevette magát. Ákos felém fordította a fejét, a szájával azt formálta: „mi van???”, de Zsani annyira nevetett, hogy egy idő után megadtuk magunkat, és csatlakoztunk hozzá. Az össznépi röhögésben még Ági is megeresztett egy halvány mosolyt – többre tőle (akkor még) nem nagyon számíthattunk.

– Huh! – Zsani megtörölte a szemét, és vett néhány mély lélegzetet, hogy megnyugodjon. – Van egy tollad? – mosolygott rám sugárzóan. Miközben átadtam a tollat, megcsóváltam a fejem: ez a lány olyan szabálytalan, de pont ezért olyan érdekes volt, mint senki más az ismerőseim közül. Nem mintha sokakkal lettem volna jóban: az áltsuliból senkivel nem tartottam a kapcsolatot, itt meg tényleg csak Ági és Ákos jelentettek valami barát-félét a számomra, de általában mindketten annyira bele voltak merülve a saját kis világukba, hogy nekem csak kevés jutott belőlük. Jó, én is eléggé magamnak való vagyok, de néha azért már nagyon vágytam arra, hogy legyen valaki, akivel minden baromságot megbeszélhetek, ami csak eszembe jut. És bármennyire próbálta titkolni, Zsani is szövetségesekre vágyott: nem kellett pszichológusnak lennem, hogy átlássam, ez a buldózertechnika csak azért van, hogy elrejtse mögé a bizonytalanságát. Ahogy egyre jobban megismertem, minden nappal kedvesebb lett és közelebb engedett magához, nekem pedig abszolút új élmény volt, hogy én is érdeklem azt, aki engem érdekel.

– Na jó, akkor most meséljetek, mit lehet itt csinálni – dőlt hátra Zsani, és várakozóan nézett ránk. – Vannak rendezvények? Programok? Diáktanács?

– Hát… – Tanácstalanul Ákosra pillantottam, aki égnek emelte a tekintetét.

– Pff – mondta megvetően, de ez a hangsúly most nem Zsaninak szólt, hanem nekem. – Ugye nem azt akarod mondani, hogy semmilyen idei programról nem hallottál?!

– Nem igazán – vetettem oda durcásan, mire Ági felkuncogott mellettem.

– Tényleg? – kérdezte csodálkozva, és leeresztette a könyvét.

– Na, te aztán jobb, ha befogod a szád! – Nem vágtam, hogyan lehetséges, hogy épp ők ketten ilyen jól informáltak, nekem meg fogalmam sincs semmiről. – Amúgy meg nem is érdekel. De ti… mégis honnan…

– Ha mondjuk visszajelölnéd a suli Facebook-oldalát, vagy legalább a Myspace-en csatlakoznál, már előrébb lennél – húzta el a száját Ákos, aztán Zsanihoz fordult. – Egyébként pedig a diáktanácsról lebeszélnélek, mert valami okból csak a legnagyobb seggfejeket veszik be.

– Próbálkoztál, mi? – röhögte el magát Zsani, mire Ákos gyilkos pillantást vetett rá.

– Ja… na, mindegy, szóval szerintem azt hagyd a fenébe. Szoktak lenni ünnepségek, nyílt napok meg ilyesmi, de a legutóbbi pont néhány hete volt, úgyhogy asszem, a következő banzáj a Valentin-napi buli. Flo, könyörgöm, meg ne kérdezd, hogy mikor lesz…

– Dugulj el – nyújtottam rá a nyelvem, miközben megpróbáltam eltitkolni az izgatottságom. A fenébe, tényleg vissza kell jelölnöm azt a nyomorult FB-oldalt, mert ha Ákos nem említi ezt a bulit, ugyanúgy lemaradok róla, mint a Mikulás-napiról vagy a karácsonyiról. Nem mintha lenne kivel elmennem…

– Oké, akkor az elsődleges feladat most, hogy partnert szerezzünk – szólalt meg Zsani, mintha kitalálta volna a gondolataimat. Ákos felhorkant.

– Sok szerencsét! Mint látod, ez a hely hemzseg a jóképű, szingli pasiktól.

– Dicséretes az önkritikád, hogyishívnak… .

– Ákos!!!

– Mindegy. Ki mondta, hogy innen akarok valakit? – húzta fel a szemöldökét Zsani, és felém fordult. – Vannak a sulin kívül is haverjaid, ugye?

– Ööö… – Olyan szerencsétlenül néztem vissza rá, hogy Ági megsajnált, becsukta a könyvét, és nyugodtan Zsanira pillantott.

– Mi vagyunk a haverjai – válaszolta mosolyogva a nem is neki feltett kérdésre, miközben hátrasimított egy szemébe lógó barna tincset. (Gyönyörű haja van, hullámos, dús és puha, de valamiért mindig összefogva hordja, azt mondja, praktikusabb. Én meg itt szenvedek ezzel a pár szállal…) – Az is egy lehetőség, hogy együtt megyünk mindannyian, nem?

– Te jönni akarsz? – néztem rá csodálkozva. Az, hogy Ági részt szeretne venni egy iskolai rendezvényen, gyakorlatilag csodaszámba ment: még soha, sehová nem jött, hiába hívtuk. És pont, amikor kezdtünk beletörődni, hogy a sulin kívül ne várjunk tőle semmit… – Komolyan?

– Persze – felelte olyan magától értetődően, mintha minden egyes hétvégén félrészegen villantana a Rióban a csajokkal. – Ha senkinek nincs párja, Anti-Valentin csapatként mehetnénk.

– Kedves gondolat, de én inkább megpróbálok pasit szerezni addig, ha nem baj – mondta Zsani enyhe gúnnyal. Ági rábámult, aztán megvonta a vállát, és újra kinyitotta az Anyegint, Ákos pedig kihívóan pillantott Zsanira.

– Különben is, ki mondta, hogy Flórát nem hívná el senki? Eljössz velem? – fordult felém, mire annyira megdöbbentem, hogy leejtettem a tolltartómat, és minden szétgurult. Miközben mindhárman lehajoltunk, hogy összeszedjük a cuccaimat (Ákos hitetlenkedve meredt a Justin Bieberes tollamra – oké, ennyit tud Karola néni az ízlésemről, tőle kaptam), az asztal alatt Zsani hirtelen megérintette a kezem.

– Ne haragudj – suttogta. – Tudom, hogy néha hülyén viselkedem, ha új helyre kerülök, de…

– Semmi baj – súgtam vissza, egymásra mosolyogtunk, és felbukkantunk a pad alól. Ledobtam a tollakat a padra, aztán rájöttem, hogy Ákos még mindig a válaszomat várja.

– Persze hogy veled megyek, ha akarod – feleltem. – Bár nem értem, miért engem hívsz. Mi van azzal az elsős kiscsajjal, akinek a képét a múltkor mutattad Face-en?

– Felejtős – legyintett komor arccal, mialatt nagyság szerint elrendezte a tollaimat a tartóban. Egy kicsit zavartnak tűnt, már bántam, hogy felhoztam a témát – mindig úgy ki tudott borulni, ha nem jött össze egy „projekt”.

– Oké – csapta össze a kezét Zsani bámulatos dramaturgiai érzékkel, és az ujjával megütögette Ági könyvének a fedelét. – Akkor Okoska ötlete elfogadva, legyen Anti-Valentin. Mindenki benne van?

Ági egy másodpercig összehúzott szemöldökkel meredt Zsanira, de nem az a fajta lány, aki sokáig tart haragot, így nagy kegyesen bólintott. Én buzgón helyeseltem, és amikor Ákostól is begyűjtöttünk egy flegma „tőlem”-et, elöntött a boldogság. Ha négyen megyünk valahová, az már olyan, mint egy igazi banda! Nem egy barát, hanem egy egész Baráti Társaság! Mindig erre vágytam, csak valahogy sose sikerült összehozni, erre most jön ez a különös lány, és ez is megoldódik. Megpróbáltam kiélvezni az euforikus pillanatot, ám ekkor Ákos rákönyökölt Zsani hajára, mire ő feljajdult, és fél percen belül már válogatott sértéseket vagdostak egymás fejéhez – miközben mindkettőjük szeme szikrázott az élvezettől. A nap további részében is kellemesen elveszekedtek – baromi viccesek voltak, Johnny bá, a magyartanárunk, aki a legjobb arc a tanárok között, ki akarta zavarni őket az óráról, de végül röhögésbe fulladt az egész. Amikor éppen nem ordibáltak, Zsani mesélt a régi sulijáról és a droid osztálytársairól, akik örökké csak arról bírtak beszélni, milyen kocsit kapnak a szüleiktől a tizenhetedik szülinapjukra (én azt se tudtam, hogy tizenhét évesen lehet az embernek jogsija), milyen belvárosi kecót a huszadikra, esetleg az új tabletjüket vagy Ipodjukat mutogatták. Bár Zsani beismerte, hogy ő is bírja a jó cuccokat, ebben a mennyiségben már az agyára ment a márkaőrület.

– Fura, hogy ha te nem Ipodot hurcoltál a suliba, hanem macskát, nem néztek ki az osztályból – mondtam neki, amikor az utolsó óra után elpakoltuk a cuccainkat, és mint az őrültek, tülekedni kezdtünk az ajtón túl ragyogó délutáni napfény felé. Zsani nem nézett a szemembe, mire gyanút fogtam, és Ákosra pillantottam, akinek szintén összeszűkült a szeme a gyanakvástól.

– Hát, ami azt illeti… – Zsani nagy odaadással igazgatta a nyakán vékony, kékeszöld kendőjét, és még mindig a padlót fürkészte a tekintetével. – Kinéztek. Csak azért mondtam, hogy bírták Pearlt, mert… mindegy, szóval nem bírták. Szóltak miatta a dirinek, kaptam egy igazgatóit, és utána végig, amíg odajártam, Macskanőnek hívtak.

– Az nem is olyan rossz: Michelle Pfeiffer, Halle Berry, Anne Hathaway és most te – bökte meg a vállát Ákos vigasztalóan (mire kapott egy félig durcás, félig hálás fintort), és ismét rám pillantott. A „macska” szóra Ági is becsukta a könyvét (meg azért is, mert a nap végére befejezte), mindhárman összenéztünk, és ugyanarra gondoltunk: oké a csaj, maradhat.