Liptai Claudia

AZ ÁLOMNŐ

Libri Kiadó

Budapest

© Liptai Claudia, 2012

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Angyalosy Eszter

Szerkesztette Angyalosy Eszter és Dunajcsik Mátyás

Olvasószerkesztő Tomka Eszter

Borítóterv Café Design, Romanek Imre

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-304-3

Ismerd meg szerzőinket és műveiket

a libri-kiado.hu weboldalon,

kövesd az újdonságokat és nézz filmeket

a nyugatiter.hu blogunkon,

csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

1

A 364-es járat megkezdte az ereszkedést a tenger felett. Valamivel több mint négy órája indultak el Frankfurtból, és ahogy Anna előrehajolva kinézett a kis ovális ablakon, megkönnyebbült sóhajjal nyugtázta: már látja Észak-Afrika partjait. Nem volt egyszerű művelet, mert a mellette ülő – szintén magyar – férfi, aki a felszállás óta kábé négy újságot olvasott el félhangosan motyogva, az összes lapot egyszerre fogta a kezében, amik ráadásul az arcát is eltakarták, így még megkérni sem lehetett, hogy húzza már egy kicsit közelebb magához a sakkhíreket, hátha valakit érdekel a táj is a rosáláson túl. Amikor Anna végül visszadőlt a székben, mellélépett a magas, szőke, kissé undok stewardess, és elkérte az üres kávéscsészéjét.

Anna átpillantott a mellettük levő sorba, ahol egy ázsiai anyuka, aki indulás óta küzdött a hároméves kislányával, most épp arra próbálta rávenni a gyereket, hogy legalább a leszállás idejére ne a fejenállást gyakorolja az ülésben. Jobbra előttük egy pattanásos kamasz srác olyan hangerővel bömböltette a zenét a lejátszóján, hogy a fülhallgató ellenére is tökéletesen ki lehetett hallani Eminemet a gép zúgásának háttérzajából.

Anna elővette a kistükrét a táskájából, és megpróbálta a lehető legfeltűnésmentesebben „csekkolni” a négyórás út következményeit.

A következő másodpercben a tükör kirepült a kezéből, és az arca teljes erővel belecsapódott az előtte levő szék támlájába. Olyan volt az egész, mintha az addig száguldó repülőgép hirtelen betonfalnak ütközött volna.

Valami meleg folyadék csöpögött a szempillájáról a szájába. A sós íz kétségtelenné tette: vérzik. Odaemelte a homlokához a kezét, és végighúzta az ujjait a nyílt seben.

Egy férfi néhány sorral előrébb felordított:

– Ég a motor!

Anna újra az ovális ablak felé fordult, de Afrika partjai helyett most csak egy hatalmas, fekete füstcsíkot látott, aminek a közepéből lángnyelvek csaptak fel. A füstoszlop szinte függőlegesen tört az ég felé, amiből egyértelművé vált: zuhannak. Olyan erősen rázkódott az egész szerkezet, hogy Anna hiába próbálta kivenni a körülötte ülők arcát, képtelen volt rá. Mindenkiből csak egy elmosódott folt lett. Ekkor egy reccsenéssel bekapcsolt a pilóta mikrofonja:

– Készüljenek, kényszerleszállást hajtunk végre…

Még be sem fejezhette a mondatot, mikor kitört a pánik. Az utasok egy része sikoltozott, mások imádkoztak, a stewardessek pedig próbálták a zuhanás fülsiketítő, visító hangját túlkiabálva nyugalomra inteni az embereket.

Ahogy egyre inkább esett a magasság, a hangzavar fokozatosan elcsitult, és az ordítozást dermedt csend váltotta fel. Az ázsiai nő kétségbeesetten próbálta becsatolni a kislánya biztonsági övét, de a rázkódás miatt esélye sem volt rá. Anna szeretett volna segíteni, de a félelem szinte megbénította. Csak a gondolatai cikáztak valami magyarázatot fürkészve: mit keresek én itt?

Az élesen bevillanó képen Edit és Andrea jelent meg előtte, ahogy elfúlóan röhögnek a szerkesztőség másik végében. Az elmúlt három hónapban, amióta Anna a magazinnál dolgozott, nem telt el nap, hogy ez a két, magát felsőbbrendűnek képzelő botsáska ne szívatta volna meg valamivel. Rögtön azzal kezdték a közös munkát, hogy kávét hozattak Annával a főnöknek. A lelkére kötötték: szigorúan szójatejjel, nyírfacukorral és fahéjjal. Miután Anna boldogan nyújtotta át a nehezen megszerzett forró italt a főnökasszonynak, ő belekortyolt és csak ennyit mondott: „Baszki, ez fahéj? Allergiás vagyok rá! Meg akarsz ölni?”

De valamiért mégsem rúgta ki. Talán azért, mert minden munkahelyen kell egy biobokszzsák, amit jelen helyzetben épp Novák Annának hívtak…

Hangos csattanás hozta vissza a jelenbe. A gép élesen balra dőlt. Egyértelmű volt, hogy a pilóták vagy csak próbálnak a levegőben maradni, vagy egyáltalán nem uralják a hatalmas fémtestet.

Anna keserű mosolyra húzta a száját. Rettegett a repüléstől. Minden útja előtt megnézte a National Geographicon a légikatasztrófákról szóló filmeket. Persze még ő maga is nevetségesnek találta, hogy csak azért csinálta, hogy tudjon tanácsot adni, ha egyszer vészhelyzet állna elő. „Esetleg a hidraulika ment tönkre, vagy talán azt a kis lyukat tömöszkélte be a gép oldalán, ami a magasságot érzékeli, és ezért zuhanunk iszonyú sebességgel a föld felé, drága pilóta úr?!”

A mellette ülő férfi, aki vagy két órája elemezte félhangosan az újság sporthíreit, most lerakta a lapokat az ölébe, a lány felé fordult, és a félelmetes helyzethez egyáltalán nem illő módon annyit mondott:

– Adhatom a zacsit?

Anna most először látta meg az alternatív sportkommentátor arcát. Maga is meglepődött, hogy nem egy kis köpcös, kopaszodó, tornából felmentett, planktontestű pasi tud mindenkinél jobban úszni, futni és gerelyt hajítani, hanem egy jól öltözött, negyvenes, még gazdagon sötét hajú, meleg barna kutyaszemű, alapvetően szimpatikus férfi néz vissza rá.

„Persze attól, hogy szimpi, még minden férfi egyforma. Csak az arcuk más, hogy meg lehessen különböztetni őket” – sóhajtott magában Anna lesajnálóan. Merthogy ez a stílus! Már majdnem a száján volt, hogy „tartsd csak meg a zacsid, még szükséged lehet rá”, amikor a gép megint olyan meredeken bedőlt, hogy Anna azt érezte: akkora a nyomás a testén belül, hogy a belső szervei hamarosan egyesével távoznak a bal füljáratán keresztül.

A hirtelen irányváltoztatástól az előtte levő ülés tartójából egy magazin esett az ölébe, amit még ő maga gyömöszölt be oda az út elején. A címlapon egy gyönyörű, kávészínű félvér lány mosolygott, alatta hatalmas betűkkel a főcím: Lovas Farida az idei Világszépe!

Egy héttel ezelőtt Anna egy kávézóban ült a barátnőivel, ami zsúfolásig tele volt nőkkel, akárcsak a többi hasonló intézmény a téren. Mindenki a kivetítőt bámulta. Nem szokatlan az ilyesmi, de általában férfiak ülnek így, koktél helyett sörrel a kezükben, és a képernyőn nem bikinis lányok cirkulálnak egy kifutón, hanem stoplis figurák kergetnek egy labdát a zöld gyepen a világbajnoki címért.

Ám aznap a Világszépét választották Rióban. És perceken belül színpadra lép Farida! Hetek óta mindennap címlapon volt, már a vécésnénik is kívülről fújták a történetét: a magyar apuka Botswanában dolgozott a Debswana nevű gyémántóriásnál, és egy nap meglátott az utcán egy sudár helyi szépséget, Jubjubot, akivel rögtön egymásba szerettek és Magyarországra költöztek. Született két gyermekük: Farida és az öccse, Badru. A sztori innentől is teljesen idilli: a fiúból ügyes focista lett, aki hamar kitűnt a korosztályából. Faridát, a szerény, kedves, halk szavú és nem utolsósorban nagyon intelligens lányt pedig földöntúli szépséggel áldotta meg az ég. És ez a lány válthatja valóra a tündérmesét, amire az országban azért titkon mindenki vágyott: bebizonyíthatja, hogy a különbözőség hátrány helyett hihetetlen előny is lehet!

Végre feltűnik a képernyőn ő. Azúrkék muszlinruhában lépked végig a színpadon, ami kiemeli aranyló bőrét, és mint egy szelíd kígyó, tekeredik végig a testén. Már csak öten vannak versenyben. Ott áll tökéletes mosollyal, ugyanolyan szerényen, mint a legelső alkalommal, a hazai válogatón.

Elkezdődik az eredményhirdetés. Első udvarhölgy. Az amerikai lány sír, nem igazán tudni, hogy az örömtől vagy a kétségbeeséstől, amiért mégsem sikerül hazavinni a koronát. Második udvarhölgy. Az indiai lány keleti visszafogottsággal mosolyog és két kezét összetéve egy fejbólintással köszöni meg a bizalmat a zsűrinek és a közönségnek.

Miért lenne épp egy magyar lány a világszépe? Ez a kérdés villan be önkéntelenül is Annának. Kicsi ország vagyunk. A nyelvünket senki sem érti. Már nincs a nyakunkon egy elnyomó hatalom se, ami mögül elő kéne bújnia egy szépségnek, megmutatva, milyen különleges virágok nőnek itt titokban.

Csak egy oka lehet: ő a legszebb, és kész!

A műsorvezető csigalassúsággal mondja be:

Idén a világ legszebb hölgye… Farida Lovas!

A hatalmas stúdióban kitör az orkánszerű taps, itthon azonban, a kávézóban néhány másodpercig döbbent csend áll be. Aztán a felszabadult öröm átveszi a csend helyét, ismeretlen nők ölelgetik egymást lelkesen, Anna és a barátnői pedig olyan boldogan hujjognak, mintha az ő fejükre került volna a korona.

És Anna most azért kelt útra, hogy felkeresse Farida családját Botswanában, mert a lap, amelyiknek dolgozik, egy egész számot szánt a Világszépének. A főnök pedig neki adta ezt fantasztikus – de lássuk be, legalábbis „kösd fel jól a bugyidat” fokozatú – feladatot. Amikor ott ült az irodában és végighallgatta, micsoda lehetőség lesz ez neki, végig azon morfondírozott: vajon miért pont ő? Az biztos, hogy ha széttépik az oroszlánok útközben, nem foglal majd el túl jelentős helyet a lap veszteséglistáján… Vagy az is lehet, hogy tényleg meglátták benne a rendíthetetlen oknyomozót? Mondjuk, azok után, hogy a múltkor, mint Sherlock Holmes, kiderítette, hogy a szomszéd irodából a kis rókaképű, töpszli titkárnő lopja az ő rötyipapírjukat, nem is lenne meglepő. De persze az is lehet, hogy a keresztapja az ok, aki hosszú éveket dolgozott Afrika ezen részén, és biztosan azt gondolják, átadta neki a tapasztalatait. Volt azonban egy megmásíthatatlan tény: ő ült most a zuhanó gépen!

Egyértelműen a föld felé tartottak, és nem önszántukból. Annát megdöbbentette, mennyi mindenre lehet gondolni a halál közelében. A legfurcsább, ami eszébe jutott, hogy vajon fog-e fájni, amikor becsapódnak a földbe, és hogy lesznek-e annyian a temetésén, amennyi már nem a ciki kategória.

Sosem akart koporsós temetést, mert volt már egyszer tetszhalott a családban. Csak mikor a dédi ült föl a ravatalon, előtte egy hétig siratták, szóval legalább volt ideje kipihenni magát. Mondjuk, a koporsós temetés úgyis ugrik, hiszen Pompei áldozatai jobb bőrben maradtak, mint ők lesznek, ha szétterülnek a földön. Aztán az is eszébe jutott, hogy gyerekkorában mindig rettegett a háborútól. Eleinte attól félt, hogy szűzen hal meg, aztán meg hogy esküvő nélkül, végül pedig hogy nem próbálhatja ki a gyerekszülést. Hát, a mérleg mostanra: háromból egy. Igaz, hogy nem volt gyűrű az ujján, és nem egy göndör hajú kislány képe volt a háttér a telefonján, viszont legalább azt elmondhatta, hogy első vágyának célszalagját már jó néhány darabra vágta…

Egy pillanat alatt szertefoszlottak saját nekrológjának képei, amikor váratlanul lehullott az arca elé az oxigénmaszk. Sok ideje nem volt elmélkedni azon, hogy ez vajon a zuhanás melyik fázisa lehet, mert a mellette ülő Nagyképű Jóképű megragadta a fejét, és ellentmondást nem tűrően rácsattintotta a maszkot. Anna azonnal elkezdett ordítani:

– Maga nem normális! Halálra rémültem, pedig már amúgy is halálra vagyok rémülve! Senki nem kérte, hogy segítsen! Maga nem az apám! A stewardessek megmondták az út elején, hogy csak a gyerekekre kell a maszkot feladni, én viszont szabad szemmel is jól láthatóan túl vagyok a harmincon!

Az utolsó szavaknál már gyakorlatilag artikulálatlanul üvöltött, mert azt látta, hogy a mellette ülő pasas végig furcsán vizslatja az arcát a monológja közben. Már épp ott tartott, hogy behúz neki egyet, amikor rájött, hogy a fickó azért néz rá úgy, mint aki egy megbomlott elmét lát, mert az arcát takaró maszktól egy szót nem lehet érteni abból, amit mond, maximum csak majommakogás szintjén.

A gép rázkódása egyszer csak megszűnt. Viszont sokkal félelmetesebb volt a hirtelen beálló, motorzajtól mentes csend. Leálltak a hajtóművek. A hatalmas fémkaszni a levegőben vitorlázott, bármiféle hajtóerő nélkül. Mindenki megkövülten ült a helyén: az embereket megnémította a döbbenet. Várták, mi következik. Egy reccsenéssel újra bekapcsolódott a pilóta mikrofonja. „Istenem, kérlek, mondd, hogy minden rendben, és perceken belül a földön leszünk!” – könyörgött magában Anna.

– A tengerre szállunk le, készüljenek a becsapódásra!

„A mire? De hát ha becsapódás, akkor meghalunk! Ilyet nem mondhat az, aki vezeti a gépet! Miért nem hazudik valamit? Ha mindjárt meghalunk, nem mindegy?” – gondolta dühösen Anna. A vezető légiutas-kísérő remegő hangon elmondta a teendőket: akik a vészkijáratnál ülnek, vízre érkezés után lökjék ki az ajtót, a mentőmellényeket mindenki csak az után fújja fel, hogy kiszállt a gépből, vegyék le az üléstámlákat, és abba kapaszkodjanak a vízen, amíg meg nem jön a segítség. Annának soha eszébe nem jutott volna, hogy az üléstámlákat le lehet venni. Ahogy előrehajolt, hogy megnézze, hogyan kell majd kiszabadítani a támlát, megpillantotta a földön heverő kézitáskájában a mobilját. Felvette, és automatikus mozdulattal bekapcsolta. Most már úgysem számít. Alig bírta nyomkodni a gombokat, de azért nagy nehezen sikerült remegő kézzel megírnia egy üzenetet: Szeretlek, anya, mindig szerettelek!

Ekkor az utaskísérő visító hangja visszazökkentette a valóságba:

– Becsapódááás!

Anna szeretett volna kinézni az ablakon, mert úgy érezte, ha láthatná, mikor érnek a vízbe, könnyebben el tudná viselni a véget. De ehelyett inkább csak megpróbált egészen kicsire összegömbölyödni.

A megbénult gép elérte a Földközi-tenger kék felszínét. Ahogy a hatalmas víztömeg ide-oda dobálta a repülőt, Anna érezte, hogy jobbról-balról felváltva az oldalába fúródik a két karfa. Mint egy üres kólásdoboz, amikor egy kézzel összenyomja az ember, úgy kezdett összeroppanni körülöttük a gép teste. Anna várta, hogy mikor szakad darabokra, de ehelyett a hatalmas fémkoporsó egyszer csak csendesen megállt, felbukkant a víz tetején, és mint egy hajó, ringatózni kezdett. Néhány másodpercnyi várakozás után a felhasadt gép oldalán ömleni kezdett a víz. Bár kora ősz volt, a tenger mégis olyan hideg volt, hogy rögtön elgémberedtek a lábai.

Anna lekapta a fejéről a maszkot, és megpróbálta kicsatolni magát. Annyira remegett a keze, hogy lazán lekörözött volna bármilyen turmixgépet. Esélye sem volt, hogy kiszabaduljon az öv fogságából. Ám ekkor egy szépen ápolt, meleg férfikéz rásimult az övére, félrehúzta, és egyetlen mozdulattal megszabadította a pánt rabságából. Amikor felemelte a fejét, az arca egészen közel került a Nagyképűéhez. Megérezte az út elején ivott vörösbor fanyar aromáját, ami keveredett egy szintén kesernyés parfümével. Hősiesen vonzó szagkeverék volt. De mielőtt nagyon belemélyedt volna, hogy elképzelje magát és alkalmi útitársát a Szenvedélyek viharának második részében, egy kar megragadta és már sodorta is a vészkijárat felé.

Ahogy kilépett a szárnyra, mindenhonnan rémült emberek néztek vissza rá. Ekkor jött rá, hogy nem vette fel a mellényét, és a táskáján kívül, amit ösztönösen felkapott, nincs nála semmi, amibe kapaszkodhatna. Voltak, akik attól félve, hogy felrobban a gép, gyorsan a vízbe ugrottak, de a tenger annyira hideg volt, hogy inkább visszamásztak a szárnyra. Teljesen ismeretlenek szorongatták egymást, hogy a testükkel melegítsék a másikat. Annát annyira lebénította a félelem, hogy észre sem vette: ő az egyetlen, aki egyedül áll és csak nézi a többi utast.

A gép háta mögül hamarosan felbukkant egy kisebb méretű halászhajó: az első mentőegység. Anna gépiesen felszállt a lélekvesztőre, magára csavarta a narancssárga pokrócot, amit a kezébe nyomtak, és hagyta, hogy egy helyi orvos gyors vizsgálat címén végigtapogassa.

Egy kikötői hangárba vitték őket. Anna már legalább tíz perce ült az egyik sarokban, és lassan megfogalmazódott benne: gőze sincs, mi lesz most velük. Ott ült a földön tökegyedül. Maximum a saját térdét tudta átölelni.

Hirtelen eszébe jutott a Nagyképű Jóképű. Hiszen ő is egyedül utazott! Bár utálta a gondolatot, hogy őt keresi, mégis elkezdte a nyakát nyújtogatni, hátha megpillantja, de sehol nem látta a tömegben. Képtelen volt felkelni a földről, hogy jobban körülnézzen. Úgy érezte, valami gúzsba köti, és ekkor ráébredt: az elmúlt két órában olyan feszültség halmozódott fel a testében, hogy most ezerkilósnak érzi magát.

Valami nyomta a vállát. A táskája! Szétnyitotta, és az első, amit megpillantott, a fényképezőgépe volt, amit a szerkesztőségben kapott, hogy készítsen képeket Afrikában, amikkel illusztrálni lehet majd az interjút. Az interjú! Milyen távolinak tűnt most mindez! Most zuhant le egy géppel, nem voltak ruhái, ötlete sem volt, hogyan megy majd innen tovább, senkit sem ismert. Ez maga a pokol! Lehunyta a szemét, és csorogni kezdtek a könnyei. Hangtalanul zokogott, mert az állkapcsa is olyan görcsben volt, hogy egy hang sem tudott kijönni a száján.

Valaki megkocogtatta a vállát. Egy férfi volt, aki arabul próbált elmagyarázni neki valamit. Anna szép lassan, a könnyein keresztül megértette: arra szeretné rávenni, hogy menjen vele. Minden erejét összeszedve feltápászkodott, és követte a nála fél fejjel kisebb férfit és a maroknyi csoportot, akiket addigra összeszedett.

Ahogy átvágtak az üres hangáron, néhány másodpercre egy nagyobb üvegfelület mellett haladtak el. Anna reflexszerűen belenézett, és maga is megdöbbent a látványon. Válla alá érő, gesztenyebarna haja olyan kócos volt, hogy ha így kikerülne a szabadba, két percen belül egy gólyapár költőhelyévé válna. Az arcán a smink a legjobb zombifilmeket idézte. Még a ruhája volt a legjobb állapotban, bár a fehér pólója vetekedett Bruce Willis bármelyik világmegmentő szerkójával. „Bárhol is vagyunk, már csak a külsőm miatt is biztosan kitoloncolnak” – gondolta.

Odaértek egy férfihoz, akiről hamarosan kiderült, hogy ő a mentőcsapat vezetője, és végre beszél angolul. Közölte, hogy Egyiptomban vannak, és hogy néhány percen belül jön értük egy busz, ami elviszi őket egy hotelbe. A továbbutazásra két lehetőségük is lesz: vagy visszarepítik őket másnap Frankfurtba, vagy továbbrepülhetnek az eredeti úti céljuk felé. Anna most leginkább csak egy fürdőre vágyott meg egy ágyra, és lehetőleg mindezt itt, a szárazföldön. Bele sem akart gondolni, hogy akárhogy is dönt, mindenképp újra a levegőbe kell emelkednie. Hacsak nem akar itt letelepedni és elhelyezkedni egy helyi divatmagazinnál…

Már a buszon ültek, mikor rájött, hogy Kairó felé vették az irányt. Máskor biztosan szívesen fizetett volna egy nagyobb összeget a Szfinx méltóságteljes látványáért, de most az is csak egy nagy kőmacska volt a többi között.

A légkondimentes busz begördült egy háromcsillagos hotel bejáratához – amiből úgy tűnt, kettő csillag maximum az égen lehet. Egy londinernek öltözött, igencsak izzadt fiatalember valószínűleg cifra káromkodások közepette letessékelte őket a buszról: látszott rajta, teljesen hidegen hagyja, hogy a vendégei épp most éltek túl egy légikatasztrófát.

Nagy tömeg gyűlt össze a hallban. Miközben Anna megint a földön ült és várta, hogy sorra kerüljön a szobakiosztásnál, azon tűnődött, elég lesz-e a magazinnak a zuhanó repülőgép sztorija, merthogy ő biztos nem megy beljebb Afrikába, egy lépést sem…

– Mr. and Mrs. Novak!

„Kicsit nem figyelek oda, és már el is vett valaki?” – húzta fel Anna a szemöldökét, és elindult a pult felé.

– Mr. and Mrs. Novak! – ismételte meg a recepciós.

– Itt vagyok, de csak Miss Novak! – szólalt meg Anna angolul, ám ebben a pillanatban megcsapta az orrát a vörösborral keveredő parfüm illata.

A Nagyképű Jóképű! Mi a fenét keres ő itt? És hogyhogy nem vette észre? Már nyitotta volna a száját egy laza hellóra, amikor a férfi közbevágott:

– I am Mr. Novak. Márk Novák!

„Ne, ne, ne… Ez csak valami hülye, sablonos, szirupos vacak… – gondolta Anna –, még jó, hogy nem Redford Róbertnek vagy Bogár Hamfrinak hívják!” Ám a férfi előrehajolt, és még egyszer elismételte:

– Márk Novák.

A láthatóan érdektelen, de zsigerből vigyorgó recepciós boldogan konstatálta, hogy ismét fogott két túlélőt. Előrenyújtotta szépen manikűrözött kezét, benne a szobakártyával:

– Hándredendszeven jor rumnámber!

Na, azt már nem! Anna a fáradtságtól és az elkeseredettségtől vehemensen épp belekezdett volna a „nem vagyunk férj és feleség, csak véletlenül egymás mellett ültünk azon a nyamvadt repülőn, és véletlenül ugyanaz a nevünk” kezdetű nagymonológba, de a Nagyképű már el is indult a lépcsőház felé, kezében a szobakártyával.

2

A cseh bíró belefújt a sípjába. Tizenegyes. Tizenegyes a magyar válogatottnak. A Wembley-stadionban őrjöngve ugrott fel a helyéről húszezer magyar zászlóba burkolózott szurkoló. A 88. percben, két perccel a meccs lefújása előtt a piros mezben pompázó magyar csapat megkapta a lehetőséget a csodára. Ha bemegy, ott vagyunk a világbajnokságon!

A selejtező utolsó körében Magyarország épp Angliát kapta. Azt az angol válogatottat, amelyik Budapesten 1-0-ra győzött. A meccs után szinte csak azt lehetett hallani: „Örüljünk, hogy csak ennyi! Legalább láttuk őket élőben.” De a kétkedők lassan kezdtek elcsendesedni, amikor a nemzeti tizenegy sorra hozta a selejtezőmeccseket.

És most itt álltak, a legendás stadion füvén, és legalább akkora csodára készültek, mint az aranycsapat a 6-3 idején. Két perccel ezelőtt, 1-1-nél már mindenki a kabátját fogta és indulni készült a kijárat felé, amikor Johnson teljesen érthetetlenül egy veszélytelen helyzetben úgy döntött, a 16-oson belül becsúszik, és kitolja a labdát. A magyar csatár lábával együtt. Teljesen egyértelmű büntető. Az angolok hörögtek, közben pedig felzúgott a „Ria, ria, Hungária”.

A magyar csatár megcsókolta a labdát, mielőtt letette a tizenegyes pontra, majd az égre nézett, és a nyolc hónapja született kislányára gondolt. Szerémi Balázs hatéves kora óta erre a pillanatra várt. Tizenkilenc évvel ezelőtt, amikor meglátta a karácsonyfa alatt az árulkodó alakú csomagot, biztos volt benne, hogy tényleg létezik a Jézuska. Bár olvasni még nem tudott, de egyértelmű volt, hogy a labdán az aláírás a kedvenc angol játékosától származik. Épp fél éve járt a helyi klubba focizni, és tudta, hogy ezek után ez lesz az élete. Most, huszonöt évesen, boldog apukaként itt állt a szép zöld gyepen, és épp az ő lábában volt a lehetőség, hogy a csillagos égbe repítse a magyarokat.

Szeretett tizenegyest rúgni és tudott is. Mindig szertartásosan csinálta. Megnézte a pontot, megcsókolta a labdát, és nyolc hónapja, amióta a kislánya megszületett, végezetül az ég felé emelve a tekintetét hálát adott a Jóistennek. Zoé gyönyörű baba, csak még olyan keveset vehette a kezébe! De nem baj, holnaptól már a világbajnoki címre esélyes válogatott büszke tagjaként ringathatja!

Hátat fordított a labdának és az ellenfél kapusának, hogy a rituáléjának megfelelően megtegyen négy lépést. Próbálta elkapni a játékostársak biztató tekintetét, de csak elmosódott foltokat látott maga körül. Biztosan az izgalom. Vagy csak az izzadság? Ekkor vette észre, hogy szokatlanul sok sós lé folyik a szemébe. Igen, biztosan csak izgul, gondolta, mert már a torkában is gombócot érzett, amitől nyelni is alig tudott. Mégiscsak hatalmas a tét, csak ez lehet az oka, nyugtatta magát. Megfordult és hunyorogva kereste az angol kapust, de fehér, csillogó pontok úsztak a képbe. Utolsó energiáit összeszedve nekifutott, de mielőtt meglendítette volna a lábát a rúgáshoz, érezte, hogy minden ereje elhagyja, majd rogyadozva összeesett.

Nem érzett fájdalmat. Ahogy hangtalanul közelített a föld felé, megint az égre emelte a tekintetét, és megint tisztán látta maga előtt kislánya csodaszép arcát. Utoljára. Amikor az arca a fűhöz ért, már halott volt.

Bika a Soho egyik kis utcájában ült egy pubban, előtte egy üveg almasör, és a képernyőn figyelte, ahogy a mentősök a pályára érkeznek. Illett rá a Bika név, hiszen 190 centi tömény izom volt. Tizenévesen kezdett komolyabban sportolni. A futással kezdte, amin eleinte szó szerint az életben maradása múlott. Mivel gyakorlatilag az utcán nőtt fel, az állandó balhéknál jól jött a sportos testfelépítés. Legalább ezt megadta neki az élet.

Bika. Nyugodt állat, viszont könnyű nagyon gyorsan felbőszíteni. Elég neki a vörös posztó. Aminek csak a formáját érzékeli, ugyanis nem lát színeket.

Ahogy Bika sem, sőt. Ő szinte semmit sem látott. Aniridia. Ezt mondták az orvosok az édesanyjának, a születése után néhány héttel.

– Sosem hallottam róla, az mi?– kérdezte az apja, akinek már az is terhet jelentett, hogy egy szimpla, egészséges gyereket kap.

– A szivárványhártya teljes hiánya – válaszolta az orvos. – Egymillió esetből egyszer fordul elő.

A szemnek nincs színe, csak a fekete bogár tölti ki, ami egészen ijesztővé teszi a tekintetet. „Az ördög szeme” – így emlegette az apja, akit a betegségének köszönhetően sosem látott tisztán. Viszont annál inkább tudta, hogy milyen ember. Egy senki, aki verte az anyját, amikor ivott és akkor is, amikor nem. Az anyja pedig tűrte, mintha ez lenne a sorsa, és semmit nem tehetne ellene.

Bika tizenhat éves volt, mikor már nem bírta tovább nézni ezt, és inkább a szabad életet választotta. A szabadságot, ami valójában a börtöne lett. Csak a sport hozott neki egy kis megnyugvást.

Egy alkalommal bejött néhány ember a terembe, ahová lejárt edzeni, azzal, hogy jó alkatú fiatalembereket keresnek kaszkadőrmunkára. Eszébe sem jutott jelentkezni, csak emelte a súlyokat tovább, de ekkor az egyik ügynök odalépett hozzá, és megígértette vele, hogy legalább eljön meghallgatni, mit ajánlanak.

Végül elment, és az élet furcsa fintora, hogy egy biztonságos világba csöppent. Ami elég komoly ellentmondásnak tűnhet egy hétköznapi ember számára, tekintettel a veszélyre, amellyel ez a munka járt. De itt legalább szerették, tisztelték a tudása és az ügyessége miatt. És a fogyatékossága semmi hátrányt nem jelentett. Sőt csak még jobban elismerték, amiért így is képes a veszélyes mutatványokra. Teltek az évek, és az aniridia miatti kellemetlenségeken kívül semmilyen más nehézséget nem hozott az élet Bika útjába.

Egészen két évvel ezelőttig. Egy amerikai film egyik jelenetét forgatták. Bika feladata igazán egyszerű volt, már ezerszer csinálta. Egy égő ház harmadik emeleti ablakából kellett kiugrania. Minden elő volt készítve: lent várták a puha szivacsok és kartondobozok. Fent állt az ablakban, amikor hirtelen összeszorult a torka, és azt érezte, hogy az izmai teljesen elgémberednek. A teste, mint egy zsák, kihullott az ablakon.

Amikor újra kinyitotta a szemét, először azt állapította meg, hogy már biztosan nem az utcán van. Jobbra pittyegést hallott. Szívmonitor. A saját szívének dobbanásait hallgatta. Kórházban volt. Érezte, hogy a lepedő alatt teljesen meztelen. A bal kezét a mellkasára tette, és kitapogatott valami bumszli kötést.

– Megoperáltuk a szívét – mondta egy kellemes női hang. – Tudta, hogy ön szívbetegséggel születetett?

– Nem, fogalmam sem volt – válaszolta Bika kiszáradt szájjal.

– Szerencséje volt, a legjobb orvosunk kezébe került! Mások bele se mertek volna vágni a műtétbe, de neki ez a specialitása!

– Találkozhatok vele, hogy megköszönjem? – kérdezte Bika.

Másnap találkoztak. Utána pedig szinte minden nap.

Apa. Már egy jó ideje így szólította, hiszen ő volt az, aki újra életet adott neki. Apa, akinek ezért bármit megtett volna, aki bármit kérhetett tőle.

Bika fogta a kabátját és kisétált a pubból. Elővette a telefonját, beütötte a számot és a füléhez emelte.

– Szia, Apa! Végeztem.

– Láttam – szólt bele a selymes férfihang a vonal másik végén.

– Azt hittem, most sikerül – mondta Bika, bocsánatkéréssel a hangjában.

– Semmi gond, már egész közel vagyunk. Nyolcvannyolc percig bírta – válaszolta a hang.

– Nem sejtett semmit. Még örült is, amikor odaadtam neki. Maradjak még? – kérdezte Bika, mint egy jól nevelt gyerek.

– Nem, ott már elvégezted a feladatod. Gyere haza, itt van rád szükség! Vár rád valami, amit csak te tudsz megoldani.

– Igenis, Apa! Holnap az első géppel indulok! Köszönöm! – válaszolta, aztán gépiesen kinyomta a hívást. Máris érezte az izgalmat a gyomrában, amit mindig, ha új feladatot kapott a legfontosabb embertől a világon.