HAVASRÉTI JÓZSEF

SZERB ANTAL

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Havasréti József, 2013

Felelős szerkesztő: Szegő János

Borító: Pintér József

ISBN 978-963-14-3160-5

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ ÉS KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Jelen monográfia megírásához 2009 nyarán fogtam hozzá, a kéziratot 2013 nyarán véglegesítettem. A munkát 2009 és 2010 között az NKA Szépirodalmi Kuratóriumának alkotói ösztöndíja támogatta. A könyv elkészülte során számos barátom, illetve kollégám segítségére számíthattam; itt név szerint azokat szeretném megemlíteni, akik mindvégig figyelemmel kísérték munkám alakulását: Ágoston Zoltánnak, Balogh Tamásnak, György Péternek, Keresztesi Józsefnek, K. Horváth Zsoltnak, Mekis D. Jánosnak, Takáts Józsefnek, valamint Szolláth Dávidnak. Különösen inspirálóak voltak számomra Balogh Tamás kutatásai Thienemann Tivadar, illetve Johan Huizinga életművével kapcsolatban; mindezek mellett a készülő szövegre vonatkozó kritikai megjegyzéseiből is sokat tanultam. Köszönet mindazoknak, akik 2011 tavaszán a MTA Irodalomtudományi Intézet Irodalomelméleti Osztályán részt vettek a könyv néhány már elkészült fejezetének vitáján, többek között Bezeczky Gábornak, Dávidházi Péternek, Kálmán C. Györgynek, Szentpéteri Mártonnak, Szolláth Dávidnak, Veres Andrásnak, Z. Varga Zoltánnak. A vita ötletéért és megszervezéséért Szolláth Dávidnak tartozom külön köszönettel. Itt szeretném megköszönni a Szörényi Lászlóval ekkor folytatott tanulságos beszélgetést, valamint hasznos tanácsait. Garami András, Kasznár Veronika Katalin, Kisantal Tamás, Milbacher Róbert, P. Müller Péter – valamint könyvem szerkesztője: Szegő János – bibliográfiai, filológiai és stilisztikai jellegű észrevételekkel segítették munkámat.

Könyvemet szeretett tanárom, Kisbali László emlékének ajánlom.

Havasréti József

I. FEJEZET

SZERB ANTAL – ARCKÉPZÉS

Rendben van, ezzel most legalább lélegzetnyi szünethez jutok. Beismerem: nem azért jöttem, hogy temessek, hanem azért, hogy exhumáljak, és – nagyon úgy fest a dolog – azért, hogy magasztaljak, és mégis az a gyanúm (nem lehet másképp!), hogy a hűvös, tárgyilagos elbeszélő becsülete forog egy kicsit itt is, mint mindig és mindenütt, kockán.

J. D. Salinger: Seymour: Bemutatás.

Ford. Tandori Dezső

BEVEZETÉS

A magyar irodalom története számos rejtélyes szerzővel, mítosszá vált személyiséggel, talányos életművel rendelkezik, de Szerb Antalt és írásait aligha sorolnánk ezekhez. Az irodalmi rejtélyek okai sokféle tényezőben kereshetőek: az író bonyolult jellemében, az életrajz homályos pontjaiban, az életmű alakulásának megmagyarázhatatlan fordulataiban. Jellemhibák, eltitkolt vonzalmak, betegségek, életrajzi és történelmi katasztrófák, ideológiai pálfordulások, vallási vagy politikai megtérések eredményezik valamely életmű nehezen megfejthető vonatkozásait. Szerb ismét csak kivételnek számít. Tragikusan korán lezárult életműve nem különösebben terjedelmes, jól áttekinthető. Már Szerb életében kialakultak azok a sémák (a szellemtörténész, az esszéista, a neofrivol író, a humanista irodalmár), melyek alapján szerzőnk és írásai gond nélkül értelmezhetők. Írásai mind stiláris, mind gondolati szempontból világosak és áttetszőek – miközben az életmű titkokat jár körül. Ehhez járul Szerb életrajzának viszonylagos eseménytelensége is. Majdnem egész életén keresztül ugyanabban a középiskolában tanított: angol és német nyelvet, valamint magyar irodalmat. Barátságait, utazásait, két házasságát nem számítva nem történt vele egész élete során semmi különös – egészen a zsidóüldözések, a vészkorszak eljöveteléig, mikortól viszont milliók sorsában és egy irodalmi nemzedék (Szerb saját nemzedéke: Radnóti Miklós, Pap Károly, Honti János, Sárközi György, Halász Gábor, Kecskeméti György és mások) sorsában osztozott. Ennek ellenére Szerb írásainak és személyiségének figyelmes tanulmányozása, az életpálya és az életmű összefüggéseinek alaposabb vizsgálata, valamint a Szerb által nagy gonddal formált irodalmi önarckép részleteinek és hátterének tanulmányozása összességében és egyértelműen arra utal: Szerb a legnehezebben kiismerhető írástudóink közé tartozott. A személyes alkat mélyrétegei, az identitásproblémák, a félelmek és szorongások, az irodalmi hivatástudat sajátosságai, a történelmi körülmények, a társadalmi helyzet visszásságai együttesen determinálták ezt a kiismerhetetlenséget. Ehhez járult a Szerb által kedvelt irodalmi marketingfogások helyenként megtévesztő hatása, valamint a rá jellemzőnek mondható álcázási hajlam egyaránt. Könyvem célkitűzése ugyanakkor távol áll bármiféle „leleplezéstől”; az életrajzi és társadalmi hatások, az eszmetörténeti és irodalomtörténeti inspirációk rekonstrukciója mellett azt szeretné láthatóvá tenni, hogy a Szerb alkatában, ízlésében, írásaiban, irodalmi és életrajzi gesztusaiban megfigyelhető polaritások és ambvivalenciák miképpen határozták meg életművének sajátos kifürkészhetetlenségét, de mondhatjuk így is: titokzatosságát.

* * *

Kosztolányi Dezsőné könyvében, melyet férjéről írt, szerepel egy fejezet, Egy napunk címmel; mindig érdeklődéssel olvasom végig, ha kezembe veszem ezt az egyfelől nagyon szórakoztató, másfelől elgondolkodtató könyvet.{1} Nem egyszerűen az író és a magánember Kosztolányi személyiségének plasztikus ábrázolása miatt, sokkal inkább azért, mert az ébredéstől az elalvásig, a munkától a szórakozásig, a kötelességektől a szenvedélyekig, az emberi lényektől a tárgyak világáig, az állóképpé merevült pillanatoktól a munkanap sajátos ritmusáig megjelenik e fejezetben egy nagy író élete, és azok a mindennapi „mitológiák”, melyek a legkisebb gesztusokat is szimbolikus jelentéssel töltik fel. E mitológiák hozzájárulnak az író imázsának alaposabb megértéséhez; sőt, vannak olyan időszakok és szerzők – lásd Szabó Dezsőt vagy Adyt –, amikor e tényezők erőteljesebben hatnak, mint a szóban forgó szerző művei. Szeretnék ezzel kapcsolatban egy elvi szempontra is utalni: az életrajziságnak és az irodalomnak a napjainkban mind intenzívebben újragondolt összefüggéseire, melyek az „énelbeszélő gyakorlatok” kutatásaiban összegződnek.{2} A pozitivizmus a biográfiából vezette le a művet; Dilthey a megértést gondolta el biográfiai mozzanatként, majd e felfogásokat évtizedekre háttérbe szorította a formalista és a strukturalista elemzés szigorú műközpontúsága. Erre visszahatásként jelentkeztek azok a koncepciók, melyek az életrajzi szövegek, illetve a határszövegek hibridtermészete felől próbálják megérteni az irodalmat. Ezek a kollektív, illetve az egyéni biográfia metszéspontjában vizsgálják a „szubjektivitás intézményesítését”, mely az irodalom egyik meghatározó funkciója, amint ezt (Roland Barthes nyomán) Angyalosi Gergely fogalmazta meg.{3} Könnyű lenne ugyanakkor egy efféle, az írót „háziköntösben” ábrázoló szerzői gyakorlatot épp Szerb Antal műveire hivatkozva szentesíteni, hiszen Szerb számos írásában és nyilatkozatában hangsúlyozta e megközelítésmód jogosságát. De amikor Magyar irodalomtörténetének előszavában úgy fogalmazott, hogy példaképének a régi humanisták „áhítatos pletykálkodását” tekintette, akkor nem feltétlenül irodalmi hálószobatitkok kifecsegésére gondolt, hanem inkább a korszakot és a személyiséget jellemző apróságok, Taine szavaival a „jellegzetes apró tények” (petits faits significatifs) előtérbe helyezésére.{4} Más kérdés, hogy a Szerb által közölt intim apróságok egyes esetekben valóban a megértő intuíció elrugaszkodási pontjaiként működnek, máskor viszont valóban „csak” pletykák maradtak. Az alábbi fejezet vizsgálódásai egyfelől Szerb családjára, mindennapi életkörülményeire, másfelől személyiségére és intellektuális alkatára vonatkoznak. Néhány lényeges kérdéskört (Szerb viszonyát a nőkhöz, illetve a szexualitáshoz; Szerb zsidó származásának identitásképző vonatkozásait, illetve irodalmi munkastílusát) csak érintettem itt, ezekkel ugyanis könyvemben önálló fejezetek foglalkoznak.

1. CSALÁD

Szerb Antal 1901. május 1-én született Budapesten, a Deák Ferenc utca 15. szám alatt.{5} Családjáról keveset tudunk; apja Szerb Károly kereskedő (szülei: Stern Antal, Hirsch Berta); az apa felmenői Budapesten, illetve Pesten éltek. Szerb édesanyja Herzfeld Elza (szülei: Herzfeld Nándor, Schwarz Jenny), kinek felmenői anyai ágon Nagyváradon és Sarkadon, apai ágon Baján éltek.{6} Szerb Antal családja a magyar zsidóság erősen asszimilált rétegéhez tartozott, ezt az asszimilációs tendenciát a kikeresztelkedés, majd Szerb részéről a világias, a művészetekre és a kultúrára nagy hangsúlyt helyező otthoni légkör is erősítette. Szerb keresztapja a korabeli katolicizmus kiemelkedő személyisége: Prohászka Ottokár székesfehérvári püspök volt, de (ellentétben egyes visszaemlékezésekkel) Szerb Antalt nem csecsemőkorában keresztelték meg, hanem hatévesen, 1907. december 20-án. „A budapesti V. kerületi r. kath. plébániahivatal által 1001/1925. sz. alatt kiállított áttérési bizonyítvány tanúsága szerint a gyermek atyja 1907. dec. 20-án a r. kath. vallásra tért át. Ennek következtében a gyermek vallása is r. kath. lett”.{7} Szerb Károly tehát 1907-ben vette fel a katolikus vallást, Szerb édesanyja viszont csak 1914-ben.

Elemi iskolai tanulmányait Szerb az V. kerületi Szent István téri elemi népiskolában végezte; 1908-ban magántanuló volt. Apja foglalkozása ekkoriban – a népiskolai értesítő tanúsága szerint – „vállalati igazgató”.{8} Gimnáziumi tanulmányait Szerb 1910–1919 között a kegyes-tanítórendiek budapesti (IV. kerületi) főgimnáziumában végezte, osztályfőnöke a latin–történelem szakos Miskolczy István, irodalomtanára Sík Sándor volt.{9} A Szerb leveleiből és naplójából kialakuló kép szerint a család mindennapjai engedékeny, szeretetteljes, már-már bohém légkörben teltek; erre Szerb Károly állandóan tönkremenő üzleti vállalkozásai vetettek árnyékot. A család életét minden bizonnyal megnehezítette, hogy Szerb öccse, Sándor valamilyen mértékű értelmi fogyatékosságban szenvedett, munkaképtelennek minősült, ami szintén hozzájárult Szerbék nehéz anyagi helyzetéhez. A negyvenes évek elején, mikor a zsidótörvények következtében elvesztette középiskolai tanári állását, Szerb hat embert tartott el: feleségét, apját, anyját, öccsét, valamint lánya után tartásdíjat fizetett első feleségének.

Szerb első feleségét Lakner Amália Irénnek hívták, apja katonaorvos, anyja színésznő, e házasságból már szétválásuk után született Szerb egyetlen gyereke, Szerb Judit. Szerb második felesége Bálint Klára, aki jelentős szerepet játszott férje irodalmi hagyatékának gondozásában, valamint nyilatkozatain és visszaemlékezésein keresztül erősen hozzájárult a Szerb halála utáni évtizedekben kialakult irodalmi Szerb-portré megformáláshoz is. Bálint Klára családja sok szálon kapcsolódott a magyar szellemi életbe: Bálint Aladár zenekritikus lánya, Osváth Ernő Nyugat-szerkesztő unokahúga, Bálint Endre festőművész testvére; első férje pedig (kinek révén 1935-ben megismerkedett Szerb Antallal) Szabó Lajos vallásfilozófiai gondolkodó volt.

Szerb Antal gyerekkorát a művészetkedvelő család légköre, a katolikus hitélet, a piarista nevelés, a cserkészélet, a Sík Sándor által vezetett irodalmi önképzőkör, a könyvek és az olvasás, illetve a szenvedélyes barátságok határozták meg. Vallásossága sokáig töretlen, egyetemista-éveinek szerelmi fellángolásai hozzák meg azokat a tapasztalatokat, melyek eredményeként Szerb eltávolodott a katolikus vallástól. Sík Sándor szerepét külön hangsúlyozni kell, hiszen nagyon fontos vonatkoztatási pont Szerb egész életében. Sík kiváló pedagógus volt, „ihletett magyarórái diákjai élményévé tették az irodalmat, önképzőkörében pedig már a modern világirodalomra is kitekintenek”; Szerb titkára, később diákelnöke lett ennek az önképzőkörnek; itt lett Sík-rajongóvá is – írja Baróti Dezső.{10} Sík Sándor cserkészvezetői minőségében is nagy hatással volt Szerb Antalra.{11} A felsős gimnazista Szerb olvasmányélményei már közel állnak az egyetemista Szerbéhez; a klasszikusok (Shakespeare, Goethe, Schiller) mellett a századvég–századforduló irodalmát olvassa rendkívüli szenvedéllyel: Nietzsche, Ibsen, Mann, Dosztojevszkij, Hauptmann, Wilde, Walter Pater, Burckhardt, Shaw, Wedekind műveit. Piarista neveltetése következtében Szerb a katolikus hitbuzgalmi irodalmat is forgatja: Prohászka Ottokár, Schütz Antal, F. W. Foerster könyveit.{12} Hamarosan felfedezi Babits Mihály és Stefan George verseit, melyek az egyébként is mohón olvasó fiatalembert egész életére eljegyzik a költészettel, tudatosítják benne, hogy az irodalom nem pusztán olvasmányélmények összessége, hanem a legmagasabb rendű szellemi életforma egyben. Ekkoriban legközelebbi barátai a közösen alapított irodalmi csoportosulás, a Barabások köréből kerülnek ki: Faludi János, Aczél Tivadar, Juhász Vilmos, Szedő László, Szedő Mihály, Sárközi György, valamint Szabó Lőrinc.{13}

2. ÉLETKÖRÜLMÉNYEK

Noha Szerb Károly családja többnyire a középosztályi életvitel alsó szintjéről való lecsúszás rémével küszködött, Szerbnek gyerekkorában mégsem kellett nélkülöznie: a könyvek, nyelvtanulás, színházlátogatás, külföldi utazás, nyaralás természetes részét képezték a család életének. Feltételezhető, hogy ezeket Szerb apja erején felül biztosította gyerekének, szerette volna, ha tehetséges elsőszülött fia a lehető legjobb nevelésben részesül.

Egyetemista-évei alatt Szerb a családjával élt, leszámítva Grazban töltött első egyetemi évét, ahol klasszika-filológiát tanult (a budapesti egyetemre a numerus clausus miatt első alkalommal nem sikerült bekerülnie). Első házasságának körülményeiről nem sokat tudunk, leszámítva, hogy (a visszaemlékezők tanúsága szerint) ez a házasság nagyon rosszul sikerülhetett. A válást követően Szerb agglegényéletre rendezkedett be. Sokáig egy pasaréti villában bérelt lakást, a Torockó utca 9. szám alatt. „Van egy kis bájos legénylakásom Budán, a hegyek lábánál, minden igényt kielégítő fürdőszobával, nagyon meg vagyok elégedve. Remélem, hogy látni fogod a my home-omat, my castle-omat” – írta 1933 elején román barátjának, Dionis M. Pippidinek.{14} Szerb életvitele érdekes kettősséget mutatott. Egyfelől szigorú napirendnek megfelelően dolgozott, másfelől rendszeresen megfordult kávéházi-vendéglői összejöveteleken, baráti vacsorákon, házi mulatságokon. „Nagyon is remeteéletet élt. Szigorú munkarendje, időbeosztása volt. Egész nap megszállottként dolgozott. A hatalmas szellemi megterhelés, idegi fáradtság feloldására vagy levezetésére szolgált nála, ha olykor bolondozott, részt vett egy mulatságon” – emlékezett vissza erre Jékely Zoltán.{15} Többen feljegyezték, hogy társaságban Szerb gyakran elaludt (egyébként rossz éjszakai alvó volt), e nappali aluszékonyság oka lehetett, hogy gyakran túlhajszolta magát. Szerb külső megjelenését illetően többen megjegyezték, hogy törékeny, fizikailag gyenge, túlfinomult szervezetű ember benyomását keltette, naplójegyzeteiben is ekként ír önmagáról. Szerb mégis nagyon szeretett gyalogolni, sétaszenvedélyéről többen (Szerb Antalné, Keresztury Dezső, Szilágyi János György, Jékely Zoltán, Dömötör Tekla, Nemes Nagy Ágnes) is megemlékeztek.

Az író második házassága után Szerbék egy budai villában béreltek lakást, a Hidegkúti út 47.-ben, a lakás bére évi 1750 pengő volt.{16} „A lakást magunk választottuk abban a tájban, amit szerettünk. Egyemeletes villa volt – valaha Küry Kláráé. Mi a ház felső emeletét laktuk, négy szobánk volt s három terasza. Férjem testvéröccse és szülei laktak velünk. Ő gyermekien örült, hogy saját főbérleti lakásunk van. Büszke volt rá, úgy érezte, hogy ez is hozzásegíti a beteljesülő, a felnőtt, az alkotó élet, a beérés folyamatához. Ez itt mind-mind a miénk, mondogatta, és nem egyszer végigszámolta, hány helyiséget is mondhatunk a magunkénak, s jókedvében hozzáadta még a pincét, a padlást, sőt a beépített szekrényeket is, hogy minél többet tudhassunk a sajátunknak. Boldog volt”.{17} Szerb élvezte ezt az immár középosztályinak mondható életformát, mely azonban átmenetinek bizonyult, a munkaszolgálatos behívók korszakáig tartott. Szerbék a zsidóüldözések idején elvesztették ezt a lakást; a munkaszolgálatot teljesítő Szerb 1944. júliusában így írt feleségének: „tudom, hogy lakásunkba az új lakó már bevitte bútorait és ciánoztat. Bucusom, ha egyszer megszabadulok, hol a pics…ban fogunk lakni? Olyan nehéz elképzelni a jövőnket, ha az ember nem tudja, hol képzelje el”.{18}

Szerb feleségének köszönhetően az író átlagos napirendjét illetően is fennmaradt néhány információ: „Igen keményen dolgozott, szinte hivatalnoki szigorral megtartott munkarenddel. Nagyon rossz alvó volt, s ennek bármily groteszkül hangzik is, örült! Ha éjjel fölébredt, az egyik könyvespolcba épített teafőzőn teát készített magának. Az álmatlanul töltött éjszakai órákban olvasott és jegyzetelt. Némi öniróniával mondta egyszer: »Csodálatos műveltségemet álmatlanságomnak köszönhetem!« Sorszámokkal ellátott jegyzetfüzeteit én készítettem, tanítványai dolgozatfüzeteinek üresen maradt lapjaiból. Rövid hajnali alvás után indult napi sétájára, majd iskolai óráit megtartani. A lyukasórák alatt megjárta a könyvtárakat, az Egyetemi Könyvtárt, a Széchényi Könyvtárt; vagy egy-egy barátjával találkozott valamelyik, az iskolához közel eső kávéházban. Otthon ebédelt, majd pótolandó az éjszakai ébrenlétet, rövid délutáni alvás következett. Ébredéskor egy-két csésze teát ivott – kávét jóformán soha –, s már leült írni. És mert kitűnően gépelt, akár saját munkán dolgozott, akár fordított, mindent géppel írt. Kéziratpapírjainak egyharmadát hagyta üresen, az utólagos javítások beírására. Amivel elkészült, azt mindenkor fölolvasta nekem”.{19}

Egészében véve az mondhatjuk, hogy Szerb társadalmi helyzete, életvitele megfelelt az értelmiségi középosztály részeként felfogható „polgári író” átlagos életszínvonalának, noha e státuszhoz inkább végzettsége, tanári munkája, valamint irodalmi tevékenysége kapcsolta őt, anyagi körülményei egyébként a középosztályi életforma alsó szintjére voltak jellemzőek. Szerb felsőkereskedelmi iskolai tanári fizetése 280-290 pengő körül mozgott a harmincas években, ehhez járult az irodalmi munkásságával megszerzett többletjövedelem.{20} Közalkalmazotti fizetése önmagában nem érte el a társadalomtörténészek által feltételezett évi 3600–4200 pengős szintet, mely a középosztályi besorolás alsó határát jelentette.{21} Összehasonlításként: az ugyancsak a középosztályi kategóriába sorolható legnépszerűbb magyar írók közül a legmagasabb jövedelemmel 1935-ben többek között Molnár Ferenc (évi 71 000 pengővel), Hunyady Sándor és Herczeg Ferenc (30 000 pengővel), Kosztolányi Dezső (18 000 pengővel) rendelkeztek.{22}

3. ALKAT ÉS EGYÉNISÉG

Noha a jelen kötetben olvasható elemzések Szerb írásaira koncentrálnak, nem láttam okát, hogy helyenként rá ne világítsak a Szerb-művek, illetve az életrajzi-lélektani vonatkozások közötti kapcsolatokra. Szerb személyiségvonásainak egy része összhangban lévőnek látszik a műveiből rekonstruálható szerzői portréval, más részük viszont csak közvetett módon hozható kapcsolatba írásaival. Szerb naplóit, leveleit, illetve az irodalmi nyilvánosság elé szánt írásait olvasva egyaránt szembetűnő rendkívüli fogékonysága. Ez elsősorban a szellemi hatások és divatok mohó – olykor szinte „habzsoló” – befogadását jelentette. Mint Gyergyai Albert megjegyezte: „hű maradt a könyvekhez, a gyermekkori olvasó-éhséghez, s nem volt olyan áramlat a szellem elvontabb világában, amelyet ne mérlegelt, amelynek ne »udvarolt«, amelyhez, ha csak időlegesen, ne csatlakozott volna. Barátai közt voltunk páran, akik elbűvölten bár, de egyre több aggállyal néztük ezt az örökös pillangózást, a kor minden elvontabb elméletét bámuló, követő, elsajátító lelkesedést”.{23} Ugyancsak szembeszökő Szerb magas egzaltáció-igénye. Ifjúkori naplójegyzetei több alkalommal utalnak túlfűtött, túllelkesült, az állandó rajongás állapotában lévő szellemére. Ennek hátterében egyrészt alkati tulajdonságok húzódnak meg, másrészt összefüggésben állnak Szerbnek a polgári hétköznapok fogságából kitörést kereső magatartásával is. Fogékonysága és egzaltáció-igénye feltételezhetően Szerb olvasási szokásait is meghatározta; állandóan magas lángon lobogó szellemének megfelelő irodalmi táplálékra volt szüksége, és Szerb e tekintetben nem nagyon válogatott. Széles körű történelmi, filozófiai, vallástörténeti, szociológiai olvasottsága egyrészt mohó tudásvágyának köszönhető, de Szerb tájékozódási szenvedélyében megragadható valamiféle primer és habzsolóan mohó, szinte zsigeri olvasásszükséglet is. Minthogy a róla kialakult közkeletű kép leginkább az „ironikus Szerb” alakján alapszik, szükséges látnunk személyiségében az egzaltáció képzetköréhez kötődő pátoszt és lelkesültséget is. Ennek jelei írásaiban is tetten érhetőek: egyrészt szívesen használt olyan szavakat, mint izzás, extázis, extatikus, áhítatos, megrendült stb., másrészt írásait sok esetben jellemzi valamiféle egyáltalán nem-ironikus, sokkal inkább patetikus vagy eufórikus hang.{24} E tulajdonságokat érdekesen színezi vagy árnyalja Szerb személyiségének bizonyos vonatkozásokban egyértelműen jelentkező gyerekessége. A kortársak Szerb fizikai megjelenését is gyerekesnek vagy kamaszosnak találták, és ehhez gyakran társították meghatározó jellemvonásként a védtelenséget, a védekezésre képtelenséget. Komlós Aladár felesége, Palotai Erzsébet szerint: „Mikor még csak írásaiból ismertem, egészen másnak hittem. Merészen új hangú magyar irodalomtörténete után frivolnak és vakmerőnek. Aztán találkoztam vele: egy rendkívüli tudású, bűbájos kisfiúval. Magánéletben, társaságban kerülte a feltűnést. Törékeny, karcsú ember volt, szinte gyámoltalan szemekkel – az egész ember tisztaságot sugárzott”.{25} Mások is hasonlóan látták ezt. „Igazi életkora ez az állandósult határpillanat volt: a gyerekkornak és a férfi-időnek találkozása. Mint akit hirtelen elereszt az anyai kéz, úgy maradt egyedül a sötét égbolt alatt. Idegenül próbálgatta a férfikor kellékeit: a pénzt, a sikert, a főbérleti lakást, az érvényesülést. Nem ismerkedett meg velük végleg, szinte az életfontosságú szervek nélkül élt” – írta Illés Endre.{26} De ezt a „gyerekes” alkati vonást meg lehet ragadni Szerb írásaiban is; egyrészt abban, hogy vonzódott a gyerekkor-mítoszokhoz – ez tetten érhető Cocteau, Alain-Fournier, Márai Sándor kamaszkor-témájú regényeinek lelkes máltatásaiban, de az Utas és holdvilág gyerekkor-mitológiájában is. Másrészt Szerb írói sármjának, sajátos humorának is vannak gyerekes vonásai.

Szerb életfelfogásában érdekes módon számos kifejezetten konvencionális, illetve konzervatív alkotóelem is rejlett. Ennek anekdotikus példáját hozza Keresztury Dezső: „egyszerű, minden feltűnést, személyiségének mindenfajta hangsúlyozását kerülő, diákosan fiatalos tanár volt. A polgári rend kötelező határain messze túlmenően megtartotta az életünk külső, társadalmi formáit meghatározó szabályokat. Pasaréti legényszobáját például képes volt elcsúfítani egy ormótlan kapcsolókészülékkel, hogy ha egyedül kívánt lenni, elnémíthassa a telefont; holott minden barátja egyszerűen kihúzta volna a telefondugót, vállalva az esetleges tettenéréssel járó bírságot. Őt jobban zavarta a szabályok meg nem tartása, pontosabban: a szabálytalanság kockázata. Igazi, rendtartó állampolgár volt”.{27} Szerb valóban hajlamos volt a kapcsolótáblás történeten keresztül érzékeltetett konvenciótisztelő magatartásra; ez a (tudományos bálványdöntögető hajlamaihoz viszonyítva) paradoxnak mondható attitűd sok szempontból irodalmi ízlésében, illetve írásainak egyes mozzanataiban is megjelent. Itt említhető a kultúra már kialakult-meglévő formáinak önmagáért való, nem egy vonatkozásában sznobisztikus vagy fetisizáló tisztelete, vagy például Szerb vonzódása a filológiához; a filológia művelésében ugyanis szükségszerűen rejlik valamiféle eredendően konzervatív mozzanat.{28} Noha Szerb gyakran bírálta a pozitivista, illetve a nacionalista, historizáló irodalomtörténet-írás képviselőit, inkább tekintette magát (reformer) folytatójuknak, mintsem tagadójuknak. Jellemző Szerb sajátos konvenciótiszteletére, a történelmi-kulturális folytonosság megszakításától való idegenkedésére, hogy nem szerette az avantgárd irodalmi irányzatokat. Ugyanakkor Szerb személyiségképletében a konvencionálisként, sőt konzervatívként felfogható jegyeknek teljesen ellentmondó összetevők is bőséggel akadnak; a személyiség, illetve az életmű mérlege e szempontból hagyománytisztelet és bálványdöntögetés, konvencionalizmus és szubverzív magatartás, avantgárdellenesség és az újdonságok iránti lelkesedés, valamint (erről számos helyen szó fog esni még) sznobizmus és ellen-sznobizmus paradox egységében keresendő. Ami következetesen eltávolítja Szerbet a valóban konzervatív attitűdtől, az a szellemi-spirituális dolgok fensőbbrendűségébe vetett, szinte vallásos erejű hite: a szellem mozgásának lendülete mindig ellene szegül a konzervativizmusnak.

4. VALLÁSOSSÁG

Érdekes kérdés az életpálya, valamint az oeuvre kontextusán belül Szerb vallásossága. Noha konvertitának számított, és minden bizonnyal tudatosodott benne, hogy valamiképpen (Sík Sándor szavait idézve) „kétsíkú életet” él, a katolikus vallás egyetemessége, pompája, lelki gazdagsága csodálattal töltötte el, és (különösen fiatalkorában) érzelmi, intellektuális, spirituális biztonságérzetet nyújtott számára.{29} Katolikus légkörben nevelkedett, gimnazista- és ifjú egyetemista-éveiben intenzív katolikus hitéletet élt. Egyetemi évei alatt hitéletét átszínezte egy sajátos irodalmi vonzódás is: a francia neokatolikus szerzők, különösen Paul Claudel művei iránti érdeklődés. 1924 elején, a Lakner Amáliával folytatott viszony kiteljesedése idején tudatosult benne, hogy a hit „lehullott róla”, de feltételezhetjük, hogy a dogmatikus valláshoz addigra már amúgy is egyre gyengébb szálak kötötték.{30} Ennek ellenére Szerbre mélyen jellemző, hogy élete végéig megmaradt benne a vallási jelenségek, illetve a vallástörténet iránti már-már „vallásosnak” mondható érdeklődés. Szerb világképét illetően joggal beszélhetünk valamiféle szinkretizmusról. Egyaránt érdeklődött a görög mitológia, az etruszk hitvilág, a gnózis, a középkori keresztény misztika, a pietizmus, a romantikus filozófia, valamint a George-kör által hirdetett költészetvallás, valamint a zsidó misztika iránt, noha a zsidó vallás (egyetlen naplóbejegyzését nem számítva) se mint identitásképző elem, se mint kulturális jelenség, se mint egzisztenciális tapasztalat nem foglalkoztatta őt.{31}

1921-ben így ír naplójegyzeteiben: „Vallásos élményeimnek spontán következménye, hogy históriaivá tenni akarva, én belemélyülök a régi vallások szellemébe – az ő vallásosságuk támogatja és tartja fenn az enyémet, valamint a Baalschem imádságának négy madara vitte a hívők imáit az Ég felé”.{32} Az idézet több szempontból figyelemre méltó. Egyrészt ritka jele Szerb részéről a tradicionális zsidóság iránti érdeklődésnek (Martin Bubernek a Die Legende des Baal-schem című 1908-as könyve a korszakban nagyon népszerű volt); másrészt újabb jele Szerb sajátos egzaltációjának: bármiféle inspirációt alkalmasnak talált arra, hogy szellemét kiragadja az anyagi-testi megkötöttség állapotából, és magasabb realitásokhoz emelje. A harmincas évektől Szerb érdeklődése a mitológiára koncentrálódik, erről részletesen szólunk később. A vallásos-vallási megközelítésmód nemcsak a Hétköznapok és csodák lapjain van jelen, hanem Szerb két regényében is; A Pendragon legendában a reneszánsz okkultizmus kontextusában, az Utas és holdvilágban pedig a mitológiának és az itáliai tájnak tulajdonított pogány-antik vallási jelentéseken keresztül. Összegzésként azt mondhatjuk, hogy a Szerb írásaiban tetten érhető vallási, vallástörténeti, vallásszociológiai megfontolások szorosan kapcsolódnak a modern nyugati kultúrának a varázs alóli feloldásához, a kultúra szekularizálódásához, valamint az erre válaszként megfogalmazódó huszadik századi reszakralizációs törekvésekhez. Ezek a szempontok olyan vallástörténeti ihlettel rendelkező alkotók törekvéseihez teszik hasonlatossá, vagy közelítik Szerb egyes írásait, mint Friedrich Wolters, Walter Benjamin, Mihail Bahtyin, Kerényi Károly, Northrop Frye, Mircea Eliade.

{1} Kosztolányi Dezsőné: Kosztolányi Dezső. Budapest, 1990, Holnap, 218-227.

{2} Lásd Mekis János – Z. Varga Zoltán (szerk.): Írott és olvasott identitás. Az önéletrajzi műfajok kontextusai. Budapest, 2008, L’Harmattan; Lejeune, Philippe: Önéletírás, élettörténet, napló. Budapest, 2003, L’Harmattan; valamint a Helikon folyóirat önéletírás-összeállítását: Helikon, 2002/3 (szerk. Z. Varga Zoltán).

{3} Vö. Angyalosi Gergely: Roland Barthes, a semleges próféta. Budapest, 1996, Osiris-Gond, 125, valamint Lackó Mihály: Individuális és kollektív biográfia. In uő: Széchenyi elájul. Pszichotörténeti tanulmányok. Budapest, 2001, L’Harmattan, 9-16.

{4} Taine felfogását idézi Szerb Antal: A királyné nyaklánca (1943). Budapest, 2008, Magvető, 7-8.

{5} Születési anyakönyvi kivonat (3004. 01. 0127. sz.). Petőfi Irodalmi Múzeum (továbbiakban PIM), Szerb Antal személyi dokumentumai. PIM 5572/2.

{6} A Szerb felmenőire vonatkozó adatokat lásd: „Szerb Antal »nem zsidó« voltát igazoló összegyűjtött személyi és családi okmányai, 1939–1940”. PIM 5462/122.

{7} Lásd: Születési anyakönyvi kivonat (3004. 01. 0127. sz.), PIM 5572/2.

{8} Szerb Antal elemi népiskolai értesítője. PIM V. 5462/102/1.

{9} Gimnáziumi érettségi bizonyítvány (1919. szeptember 12.), PIM V. 5462/120/12.

{10} Baróti Dezső: Sík Sándor. Budapest, 1988, Akadémiai, 23.

{11} Lásd Szerb Antal: Naplójegyzetek (1914–1943). Budapest, 2001, Magvető, 57.

{12} Vö. Poszler György: Szerb Antal. Budapest, 1973, Akadémiai, 26. skk.

{13} A Barabások működését áttekinti, a tagok pályáját röviden ismerteti Poszler György: Szerb Antal, 55-58.

{14} Szerb Antal levelei. Sajtó alá rendezte Nagy Csaba. Budapest, 2001, Petőfi Irodalmi Múzeum, 72.

{15} Jékely Zoltán: „Nem hagynak nyugton a halottak”. Beszélgetés Wágner Tiborral. In Wágner Tibor (szerk.): Akitől ellopták az időt. Szerb Antal emlékezete. Budapest, 1996, Kráter Műhely, 109.

{16} Eredménykimutatás (1943). PIM V. 5462/118/14.

{17} Hegyi Béla: Interjú Szerb Antalnéval. In Wágner Tibor (szerk.): Akitől ellopták az időt, 321.

{18} Szerb Antal levelei, 117.

{19} Hegyi Béla: Interjú Szerb Antalnéval, 322.

{20} Az arányok érzékeltetéséhez: 1935 szeptemberében 115 pengőt fizetett egy öltönyért, 1.40-et egy konyakért, 3.50-et egy nyakkendőért. Szerb Antal háztartási naplója (1935–1941). PIM V. 5462/137.

{21} Vö. Gyáni Gábor: Magyarország társadalomtörténete a Horthy-korban. In Kövér György – Gyáni Gábor: Magyarország társadalomtörténete. A reformkortól a második világháborúig. Budapest, 2006, Osiris, 259.

{22} Gyáni Gábor: Magyarország társadalomtörténete, 286.

{23} Gyergyai Albert: Találkozások Szerb Antallal. In Wágner (szerk.): Akitől ellopták az időt, 68.

{24} Szerb e kettősséget példaszerűen Heine egyénisége kapcsán fogalmazta meg: „szentimentalizmusnak és gyilkos iróniának állandó keveréke […] Heine számára természetes önkifejezés, mert szentimentalizmus és irónia minden zsidóban közvetlen szomszédok”. Szerb Antal: Magyar irodalomtörténet [1934]. Budapest, 1935, Révai, 343.

{25} Palotai Erzsébet: Szőnyeg és kenyér. In Wágner (szerk.): Akitől ellopták az időt, 312.

{26} Illés Endre: Szerb Antal. In Wágner (szerk.): Akitől ellopták az időt, 281.

{27} Keresztury Dezső: Szerb Antal (1901–1945). In Wágner (szerk.): Akitől ellopták az időt, 296.

{28} Lásd: „a filológia alapvetően konzervatív jellegű, aligha is lehetne más, hiszen eredetileg az írott szövegekben megragadható tradíció fenntartására jött létre, s ugyanebben áll ma is feladata.” Szilágyi Márton: Filológia, irodalomtörténet, kanonizáció. Helikon, 2000/4, 564-572, 566.

{29} A „kétsíkú élet” kifejezés Sík Sándornak a híres konvertitákról írott művéből származik (Sík Sándor: A szeretet pedagógiája. Budapest, 1996, Vigilia, 135).

{30} Szerb: Naplójegyzetek, 214.

{31} A kivétel egy 1920. február 20-ai terjedelmes naplóbejegyzés, mely az antiszemitizmusnak a Kommün utáni széles körű megerősödéséhez is köthető. Ezt valószínűsíti Szegedy-Maszák Mihály: Esszéírás és irodalomtörténet. In Szegedy-Maszák Mihály – Veres András (szerk.): A magyar irodalom történetei. 1920-tól napjainkig. Budapest, 2007, Gondolat, 245-262, 246.

{32} Szerb: Naplójegyzetek, 84.