SZALAY TAMÁS LAJOS

A kampányguru

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2013

Az alábbi történet a képzelet és a tapasztalat közös szüleménye. A létező mellett kitalált karakterek és helyzetek bármilyen egyezése valós eseményekkel és személyekkel csak a véletlen műve; esetleg annak bizonyítéka, hogy a politikai közeg valóban olyan züllött, ahogyan azt hisszük…

Cheyenne, Wyoming állam, USA

Fülledt meleg nap volt. A mályvacukor grillezés nélkül is ráolvadt a gyerekek kezében lévő hurkapálcikára, a levegő édes barbecue-szósz illatától volt nehéz. Sokan gyűltek össze a színpad előtt. Nemcsak az ingyensör és a kampányköltségvetésen vett ingyenbordák vonzották oda az ünneplő tömeget, egy részük bizonyosan együtt akart ünnepelni az újraválasztott szenátorral. A részesei akartak lenni az örömének.

A férfi olyan hevesen gesztikulált a pulpitusról, mint a náci Németország egykori vezére. Némi őrültséggel a szemében, eltúlzott gesztusokkal, kitartott hatásszünetekkel. Még a túlfűtött szónoklat hatására rendszeresen előreomló tincseit is hasonló mozdulattal simította hátra, mint a Führer. A különbség a mögötte kifeszített amerikai zászló, a lábai előtt piknikezve ünneplő amerikai közemberek sora, a frissen borotvált arc és a korpulens testalkat volt. A vajszínű ing szinte szétrobbant a magabiztosan ívelő hason, a kinyitott két felső gomb mögül a lendületes gesztusok nyomán néha előreugrott az ízléses, kicsiny kereszt. Ha éppen nem gesztikulált, olyankor két kézzel kapaszkodott a szónoki emelvénybe, lakkcipőjével pedig aprókat dobbantott minden kitett pont után. Hatásvadász. Mintha ezzel jelezte volna az őt ünneplő ezreknek: igen, ez az a pont, ahol megtapsolhattok. És ők meg is tapsolták minden egyes hatásszünetnél.

Kevesen hitték, hogy Dirk Johnson újra Wyoming állam szenátora lehet, az ultrakonzervatív politikusra még a megrögzött politikafogyasztók sem tettek volna nagyobb téteket. Pökhendisége taszította a választók többségét, az elmúlt ciklusbeli teljesítményét pedig apróbb botlások árnyékolták be, már amennyiben a nagyberuházások építési engedélyeiért elfogadott tömött borítékok apróbb botlásoknak mondhatók. Johnson szenátor a biztos bukásból hozta vissza a mandátumot, erősen izzadó homloka nemcsak arról árulkodott, hogy túl sok steaket evett, de a nem remélt győzelem mámorát is jól jelezte. Többször is megköszönte a támogatást és a szavazatokat, úgy beszélt, mintha biztos lett volna a dolgában. Pedig néhány hete még maga sem hitte, hogy újraválasztott szenátorként fogják ünnepelni. Tulajdonképpen meg sem érdemelte volna, és ezt ő is pontosan tudta. Miután ismét elsorolta a kampány utolsó heteiben főüzenetévé vált mondatokat, megszorította a mögötte kényszerűen topogó neje kezét. A konzervatív politikusfeleség címlapra illő mosolyt erőltetett magára, úgy tett, mintha őszinte boldogság és büszkeség töltené el, ahogyan ’sikeres’ férjét látja a színpadon. Pedig valójában csak szánakozott rajta.

„Megerősítették bennem a hitet és az elszánást, hogy nem szabad hagynom az ultraliberális erők térnyerését. Hogy útját kell állnom ennek az újkori divatnak. Nem fogom hagyni, hogy a homoszexuálisok olyan jogokat kaphassanak, mint a házasság isteni szentsége… Ebben az államban biztosan nem. Ez a deviáns magatartás feldúlja a családok szentségét, torz világképet és erőszakot hoz Amerikára. Nem fogom hagyni. Csak a holttestemen át, csak Jézus testén át!” – harsogta, a tömeg pedig morajló tapssal viszonozta. Johnson szenátor fürdött a támogatásban, szemével pedig kampánytanácsadójának tekintetét kereste. Sikertelenül.

Alan Woodberg ugyanis a háttérben, a színpad mögött figyelte, ahogy teremtménye learatja kétes sikerét. A férfi egykedvűen hallgatta a szónoklatot, karját keresztbe fonva támasztotta az egyik hangfalállványt. Arca szinte kifejezéstelen volt, szúrósabb tekintete sem igen látszott a drága napszemüveg takarásában. A szenátor nadrágját vizslatta a fekete lencsék mögül; a politikus gyűröttebb farmert húzott, pedig a kampánytanácsadó élére vasalt szövetnadrágot javasolt. Ahogy ott állt magabiztosan és vizsgáztatóan, olyan volt, mint amikor a neves étteremtulajdonos, Joe Bastianich játssza a mogorva profit a Mesterszakács-sorozat zsűritagjaként. A kopaszodás helyett a frizuranélküliséget választó, öltözködésére mindig kényesen ügyelő, spontánnak tűnő borostáját reggelente sokáig nyíró Woodberg egyetlen kicsiny mosolyt ejtett csak, amikor a szenátor mindkét kezét ökölbe szorítva verte a pulpitust, hogy nyomatékot adjon mondatainak: „nem fogom hagyni!” Ezt is ő tanította neki. A tömeg támogató moraja ismét hullámokat vert. A szenátor még beszélt, elsütötte minden előre megírt beszédpaneljét – saját gondolatai nemigen sűrűn voltak –, Woodberg pedig úgy érezte: eleget látott.

A mű kész, az alkotó mehet.

Egyik kezével leporolta lazacszínű ingét, karján átvetett lattézakóját pedig hanyagul a vállára dobta, és megindult a parkolók felé. A murva karcosan ropogott fényesre bokszolt cipője alatt. Épp a zsebében kotorászott a kocsikulcs után, amikor egy – a győzelmi kampánybólétól már bizonytalanabbul mozgó – férfi keveredett mellé. Johnson szenátor egyik munkatársa volt az, aki nemcsak Johnson újraválasztását, de megmaradó pénzes állását is egyszerre ünnepelte.

– Megcsináltuk, a kurva életbe. Megcsináltad Al… te, egy isten vagy! – morzsolta a szavakat, miközben egyik kezével erőtlenül átölelte a férfit. Woodberg sohasem szerette az emberek túlzott közelségét, személyes aurájának megerőszakolásától kifejezetten irtózott. Diplomatikusan lefejtette válláról a férfi ölelését.

– Ha a szenátor meghallja, hogy engem hasonlítasz istenhez, ki fog borulni – mondta, miközben hangos csippanással kinyitotta hatalmas SUV-jét. Akkora volt az az autó, hogy rosszabb sorsú kelet-európai országokban nem rendszámot, hanem helyrajzi számot adtak volna hozzá. Egy gyönyörű, hatalmas terepjáró, amerikai módra.

– Ez jó, Al. Ez jó. Kösz mindent, remélem, még találkozunk. Megyek, megkeresem a feleségem, valahol elhagytam a bokroknál. Hah! Már ha érted?! – vinnyogta a részeg férfi, majd amilyen bizonytalan léptekkel jött, olyan határozottan fordult vissza a színpad felé.

– Már hogyne érteném. Te, hülye… – mormolta magában Woodberg, miközben akkurátusan elhelyezte zakóját a vezetőülés hátára akasztott vállfára. A biztonsági öv automatikusan átölelte a férfit, kézifék kiold, automata váltó be, a lejátszóból félhangosan Adele egyik londoni koncertje hangzott fel. A murvakavicsok hörögtek a gép kerekei alatt, Woodberg gázt adott, még kiintett a biztonságiaknak, és gyorsan maga mögött hagyta Dirk Johnson kampánybuliját.

Ahogy kifordult a főútra, az otthoni számát tárcsázta.

– Gratulálok, édes, hallom nagy siker volt! – szólt bele az otthoni hang köszönés helyett.

– Na, igen. Nagy siker volt. A gyerek hogy van? – váltott témát gyorsan Woodberg, hangjában pedig az egykedvűség lágy melegségbe fordult.

– A kicsi remekül van, de nagyon hiányzol neki. A tápióka-pudingot még mindig nem akarja megenni, de ha te adnád, biztosan jobban örülne. Mikor érsz haza?

– Csomagolok, és az esti géppel már megyek is. Köszönöm, hogy nem balhézol, amiért ilyen sokáig maradtam – mondta Woodberg, kezével pedig közben a táskájában matatott: egy mentolos rágót keresett.

– Megszoktam már, tudod. Várlak. Melletted állok, ahogyan eddig is. Mert nekem van a legjobb pasim! – hangzott a kihangosítóból.

– Meg nekem – válaszolta Woodberg, és gyorsan elköszönt.

A szállodai szobában a zakóját ismét a megszokott körülményességgel tette el, de az ezerdolláros bőrcipőjét úgy rúgta le magáról, mint a kamaszgyerekek. Kigombolta az ingét, kiengedte az övét a nadrágon, és leült a frissen bevetett ágy szélére. Minimalista hotelszoba, lágy színekkel és közepes méretű plazmatévével. Nem hiányzott neki a luxus, munka közben semmiképp. Így jobban tudott koncentrálni. A sarokban már a félig bekészített bőröndök várták az indulást. Alan felnyitotta a laptopját, hogy ellenőrizze a gép indulási időpontját és megnézze a helyi portálok híreit. Mindegyik weblap Dirk Johnson újraválasztásáról tudósított, első- és másodvonalas elemzők pedig azon vitatkoztak, hogy a szenátor miként tudta visszahozni a sírból a politikai meccset. Egyikük azzal érvelt, hogy Johnson stábja feltehetően ügyesen bemérte: a wyomingi választók mely öt témára a legfogékonyabbak. Ezek közül pedig Johnson az utolsó hetekben csak az első háromra koncentrált, és csak azokról volt hajlandó beszélni a nyilvánosság előtt. A politikai elemző szerint – írta a hírportál cikke – a szenátor ügyesen felismerte és meglovagolta az egy hónapja az államban történt brutális családi tragédiát, ahol egy meleg pár tagja előbb közösen nevelt gyermekükkel, majd élettársával is végzett; vélhetően szerelemféltésből. A konzervatív közeget megrázta az eset, a média természetesen az utolsó részletig végigcsócsálta a hírt. Johnson pedig regnáló szenátorként kihasználta a választók többségében éppen jókor fellángoló gyűlöletet. „Johnson az utolsó pillanatban pontosan tudta, hogy melyik hullámra kell felülnie ahhoz, hogy győztes legyen a végén – olvasta a kampányguru az elemző cikkben. Woodberg ismét csak egy egykedvű mosollyal nyugtázta a megjelenteket.

E-mailfiókjában ugandai szerencsevadászok ajánlatai és pénisznövelő gyógyszerkészítmények reklámjai mellett egy magyar címről is érkezett üzenet. Várdombi András írt neki levelet, „we need to talk” felirattal a tárgymezőben.

Vajon miről akart ilyen sürgősen beszélni?

Várdombi az aktuális magyarországi kormányerő, a Béke és Gyarapodás Pártja (BGYP) pártigazgatója. Régi ismerőse a zsidó és lengyel gyökerekkel bíró, de az Egyesült Államokban felnőtt kampányszakembernek. Hosszú hónapokat dolgoztak együtt néhány évvel ezelőtt: ennek köszönhetően kormányozza a BGYP most Magyarországot.

„Al, beszélnünk kellene. Mikor tudsz Budapestre jönni pár napra? Lenne egy újabb közös projekt. És ez most más. Üzenj, amint tudsz. Üdv, András – szólt az e-mail. Woodberg hamar új ablakot nyitott, és gépelni kezdett a titkárnőjének. Még mindig csak két ujjal ütötte a laptop klaviatúráját, valamiért soha nem tudta megtanulni a tízujjas vakon gépelést.

„Claire, nézz nekem egy budapesti járatot, mondjuk, a jövő hétre. Pár nap elég, a szállást egyeztesd le Várdombi Andrással a BGYP-től. Csak én megyek. Keddig ne zavarjatok. Kösz, Al. Ja, és tegyetek már valami kurva spamirtót a gépemre, unom ezt a sok péniszpumpás hirdetést! – írta Alan, majd megnyomta a küldés gombot.

Becsukta a gépet, töltött egy pohár paradicsomlevet a minibárból. Két tasak borssal. Mint mindig.

Budapest, Magyarország

– Lehet…? – kérdezte a megszokott stílusban Fiala János a reggeli rádióműsorában – …Igen, rendben… akkor a vonalban Monostori Gábor miniszterelnök, akivel van szerencsénk régóta ismerni egymást, ezt a beszélgetéssorozatot pedig a megválasztása óta folytatjuk szinte minden héten, aminek persze most a jelentősége egy tízes skálán körülbelül kettes – darálta Fiala, szinte levegővétel nélkül.

A rádiós újságírónak sajátos stílusa volt mindig is, amit lehetett szeretni vagy gyűlölni, de szó nélkül elmenni mellette képtelenség volt. A reggeli műsorsávot sok ezren hallgatták minden alkalommal, talán leginkább azért, hogy fültanúi legyenek: Fiala miként rázza le, miként küldi a „murva anyjukba” a „kussnéniket” és egyéb minősíthetetlen betelefonálókat, de mindemellett a műsor egyik legnagyobb vonzereje mégis inkább az volt, ahogyan Fiala a maga utánozhatatlan felkészültségével faggatta a közélet fontosabb és kevésbé fontosabb szereplőit. A rádiós ráadásul az érintett politikusok többségével nemcsak szakmai, de emberi viszonyt is ápolni igyekezett, így pengeélességű kérdéseit nemcsak az aktuálisan nyilvánosságra került tények, de személyes benyomások és tapasztalatok is gyilkos fegyverré fenték. Fiala a miniszterelnököt abból az időből ismerte, amikor Monostori még a Fejlesztéskutatási Intézet jelentéktelen vezetője volt. Ezért a tegeződés is megengedett volt az éterben.

– Gábor, szűk egy év múlva választások lesznek. Te annak idején azt mondtad, hogy csak egy ciklusra vállalkozol, amolyan szakértői kormányfőként. Most mégis azt olvasom Fügenschuh Istvántól a Napi Lényegben, hogy várhatóan ismét te leszel a kormányfőjelölt, már persze ha a ’gyépések’ kongresszusa erre felkér, de miért ne kérne. Jaj, bocsánat, ez utóbbi törölve, szóval a BGYP, azaz a Béke és Gyarapodás Pártjának kongresszusa természetesen, csak valahogy mindig erre a szójátékra áll rá az agyam. Freudi könnyelműség, bocsánat. Szóval, a tévedés minimális kockázatával azt gondolom: Monostori Gábor jövőre újraindul a kormányfői székért. Jól gondolom? – folytatta lendületesen Fiala.

A vonalban előbb egy gyenge sóhaj hallatszott, halkan, alig kivehetően. Monostori Gábor a maga nyugodt hangján igyekezett válaszolni, ez a fajta monoton szürkeség jellemezte mindig. Sőt annak idején a megválasztásához is tulajdonképpen ez a fajta szürkeség segítette hozzá.

És persze Alan Woodberg.

A miniszterelnök messziről indította a választ: felelevenítette, hogy három évvel ezelőtt valóban azért vállalta el a kormányfőjelöltséget, mert az előző kabinet (a Nemzeti Akarat Szövetség színeiben miniszterelnökké lett Gömböl Miklós és kormánya) olyan mérvű és méretű „alkotmányos dúlást” végzett Magyarországon, amely tarthatatlan helyzetet eredményezett.

– János, te is tudod, ismerjük egymást régről. Én alapvetően nem vagyok egy politikus alkat. Amikor a Béke és Gyarapodás Pártjának vezetése felkért arra, hogy legyek a listavezetőjük, nagyon sokáig gondolkodtam a válaszon. Nem szeretek a magánéletemről beszélni, de nem titok: a fiam adta meg a végső lökést a döntésemben. Kikértem a tanácsát, és azt mondta, hogy addig ő nem jön haza Németországból, amíg itthon nem változik meg a helyzet. Amíg nem lesz valóban érdemes hazajönni Magyarországra. Mindenki tudja, hogy egyedül neveltem fel a fiamat, nem szégyellem, hogy számomra különösen fontos a véleménye. Úgy gondoltam, ha hozzájárulhatok ahhoz, hogy Gábor fiam és a hozzá hasonló fiatalok úgy érezzék: van értelme hazajönni, akkor bele kell vágni – mondta Monostori.

– De a fiad, ha jól tudom, még mindig Berlinben él – vágott közbe Fiala.

– Így van. És apaként ez persze fáj, mert ritkábban látom, de megértem, ha ott találta meg egyelőre a számítását. Ebből is látszik, és akkor talán ez a válasz a kérdésedre, hogy még nem végeztem el azt, amire vállalkoztam. Sok mindent elértünk, sikerült konszolidálni a helyzetet, bizonyos nemzeti minimumokban meg tudtunk állapodni a Nemzeti Akarat Szövetséggel; igaz, ehhez az is kellett, hogy a választási vereségük után náluk is változások induljanak el. Nem döntöttem még erről, és ez nyilván nemcsak a saját, hanem a mögöttem álló BGYP döntése is lesz. Nem mondom, hogy nincs ambícióm, de ez a kérdés még messze nincs eldöntve – fogalmazott a miniszterelnök.

Fiala persze nem hagyta ki a feldobott labdákat, és jó szokásához híven le is csapta azokat. Felidézte a kormányfővel folytatott beszélgetésben, hogy Váczi Zoltán, a BGYP pártelnöke korábban éles vitákat folytatott Monostorival: többek között a választási eljárási törvény megváltoztatásáról, de tudhatóan hevesen egymásnak feszültek a fővárosi tömegközlekedés beléptetőkapuinak beszerzése kapcsán is, ahol a pártelnök egy adott cég és beruházói terv mellett érvelt, Monostori viszont túl drágának tartotta azt. A miniszterelnök szinte már a profi politikusok rutinjával hárította a fejére olvasott eseteket, mondván a pártelnök és közte ’kiváló az együttműködés’. Hangján azonban – profizmus ide vagy oda – érezni lehetett némi cinizmust. Fiala a rövid beszélgetés során – miközben érkezett a műsorvezető mobiltelefonjára több sürgető SMS, a csipogás pedig jól behallatszott az adásba – rákérdezett arra is, hogy Monostori miért van még mindig egyedül, húsz évvel ezelőtti válása óta miért nem állapodott meg újra.

– Tudod, János, ez a miniszterelnökség nevű dolog nem tűri jól a magánéletet. Eddig sem volt túl mozgalmas az életem, most sem az – mondta erre a kormányfő.

– Egyetlen utolsó kérdés, mert aztán Szabó Pálma megint leveszi a fejemet, hogy túl sokáig rabollak el az államügyektől: szóval, azt olvasom a sajtóban, hogy Monostori Gábor miniszterelnök határozottan kiállt amellett, miszerint a francia–német BabylonWerk konzorcium mégsem vásárolhatja be magát a magyar vízközműcégekbe, pedig korábban ez eldöntött tény volt. Mi változott? – pörgette Fiala az utolsó perceket.

Monostori monoton hangja ezúttal sem változott, bár kétségkívül nagyobb szünetet tartott a válasz előtt:

– …Nem változott semmi. A magyar vízszolgáltatás, a közműcégek nem eladóak. Soha nem voltak és soha nem is lesznek azok, ez stratégiai kérdés. Ennyi – fogalmazott Monostori, hallhatóan megnyomva az utolsó szótagot.

– Rendben. Jövő héten ugyanekkor? – vágta rá Fiala, kezében pedig már zörögtek a következő beszélgetéshez bekészített papírok.

– Ezúttal nem lesz jó, mert Brüsszelbe kell mennem, de Pálmával majd egyeztettek időpontot.

– Így lesz, köszönöm. Monostori Gábor miniszterelnököt hallották – zárta a blokkot Fiala János, mondata végén pedig máris felcsendült a ferencvárosi szignál, felvezetve a következő beszélgetést.

– Milyen voltam? – kérdezte a kormányfő, miközben bátortalanul odafordult a kormányzati Audi hátsó ülésén vele utazó Szabó Pálmához, és kezébe adta a mobiltelefonját.

– Korrekt. Mint mindig – válaszolt a vonzó kabinetfőnök, ujjaival a szolgálati iPad-en matatva.

– Gyula, hangosítsa vissza kérem a rádiót, hogy halljuk a híreket, köszönöm…! – szólt előre a sofőrnek Monostori.

Az aznap reggeli hírösszefoglalóban nem okozott semmi meglepetést a kormányfőnek: Barack Obama tovább harcol az amerikai fegyverlobbi ellen, Japánban az atomenergia kiváltásáról tartottak nemzetközi konferenciát, a magyar ellenzék tiltakozik a Monostori-kabinet kiemelt projekteket érintő tervei miatt, a Felcsút ismét kikapott a Videotontól, és Frédinek nevezték el a nemrég született ormányos medvekölyköt a Nyíregyházi Vadasparkban.

– Miniszterelnök úr, a mai napon a vasutasokkal van egy tárgyalása fél kettőtől, háromra egy azeri küldöttség érkezik, de az csak rövid protokoll, a szakmai részét Dézsiék csinálják, négytől pedig Váczi Zoltán kért egy fél órát – sorolta iPadjéről a fiatal nő, majd átnyújtott egy fésűt a miniszterelnöknek. „Kicsit elaludta a haját” – tette hozzá a lány. Monostori egy pillanatra zavarba jött, hiába töltött ugyanis a lánnyal három éve több időt, mint bárki mással, mégsem tudta tökéletesen elengedni magát mellette. A férfi megfésülte őszfehér haját, végül a bajuszát is megigazgatta a fésűvel.

– Na, így már megfelelek?… Mit akar a pártelnök? – kérdezte Monostori, visszatérve a napi teendőkre, miközben a szolgálati kocsi a Parlament előtti térköves feljáróhoz ért.

– Nem tudom, nem mondta. Gondolom, aktuális kérdések. Semmi különös – válaszolta Pálma, és egyik lábával már ki is lépett a fekete kocsiból, maga után húzva a kosztümfelsőt és a két aktatáskát. A Parlamenti Őrség tisztelettudóan szalutált az érkezőknek, a katonasapkák alól azért hosszan követték a szőke lány hívogató csípőjének ringását, ahogyan a piros szőnyeggel borított lépcsőn igyekezett felfelé félhosszú szoknyájában és kecses magas sarkújában. Hiába, három év után is nehéz megszokni a látványt, ahogyan ez a vadvérűnek tetsző lány fut egy ősz hajú, ősz bajuszú, belvárosi házmester formájú öltönyös férfi után.

*   *   *

„Hogy van az, hogy minden parlamenti vécében puncimintás a csempe?! Ráadásul szőrös puncis. Vagy egyszerűen csak éhes disznó lennék, aki a makkjával álmodik?” – gondolta magában Stef, miközben épp az Országgyűlés kupolatermének oldalában található férfimosdóban végezte a dolgát. A harmincas évei közepén járó újságíró gyakran szokott ezen a nem éppen világmegváltó kérdésen elmerengeni, legalábbis, amikor a parlamenti mosdók valamelyikét használja. Ott ugyanis a piszoárok felett tényleg sajátos a csempeminta, a kiéheztetett férfiember pedig bizony érdekes dolgokat képes belelátni a rajzolatokba. Fügenschuh István pedig – vagy ahogyan a barátai és kollégái szólították: Stef; hiszen milyen hülye név már az, hogy Fügenschuh – a kiéheztetett kategóriába tartozik. Magas, szálkás fiatalember, kerek keretes szemüveggel, nem éppen divatkövető frizurával. Mindig is ügyetlen volt a nőkkel, és bár intellektusára a gyengébbik nem kétségkívül vevő lenne, valahogy rendre balfácánként viselkedett a közelükben. Talán rossz nőket választott: mindig is a dominánsabb, sikeres nőkbe tudott belehabarodni, pedig a csendesebb, alázatosabb típus lett volna a hozzá illő. Stefnek eddig egyetlen hosszabb kapcsolata volt, amely egészen az eljegyzésig is eljutott, de a sors – illetve a sors szerepében fellépő Szakács Zsófia – aljas játékot játszott vele. A lány rendszeresen mások ágyában kereste a boldogságot, nem pedig Stef mellett. Jellemző, hogy egy alkalommal, amikor fogorvoshoz kísérte a lányt, és amíg várt rá a rendelőben, addig Zsófi a fogorvossal csalta meg odabent. Stef pedig gyanútlanul, újságot olvasva várta a tömés végét, türelmesen.

– Hé, meddig marad még? – szakította meg egy izgatott képviselő dörömbölése az újságíró csempemintás elmélkedését.

– Pillanat! – szólt ki Stef, majd gyorsan elvégezte az ilyenkor szükséges higiéniai protokollt, és kilépett az ajtón. – Bocsánat, bocsánat, tessék csak! – mondta, és mint valami főpincér, kitárta a vártorony formájú mosdó ajtaját a hümmögve betüremkedő képviselőnek. Utóbbi mordult is még egyet, mintha csak őfelségét tartották volna fel halaszthatatlan közfeladatai ellátásában.

Stef az ülésterem felé indult a Szentkorona mellől, a karzathoz igyekezett, ahonnan az újságírók figyelhették a magyar Országgyűlés munkáját. Mindig is lenyűgözte a Parlament épülete. Hiába járt már az ódon falak között évek óta, nem tudott betelni a látvánnyal. A kupolateremben rendszeresek voltak a látogatói csoportok, ilyenkor Stef mindig kihúzta magát, jól látható helyre rakta a sajtós kitűzőjét és határozottságnak mutatott trappolással igyekezett mind több ember figyelmét felhívni arra: ő bizony itt dolgozik, lehet irigykedni.

Korábban egy külön sajtópáholy állt a média rendelkezésére a parlamenti patkó egyik oldalában, ahonnan közelebbről látták és hallották az újságírók, ahogyan a magyar honanyák és honatyák ordenáré módon bekiabálnak egymásnak, vagy éppen keresztrejtvényt fejtenek a pad alatt. Innen mindig jól lehetett látni, hogy míg a kamera az éppen szónokló képviselőt mutatja csak, addig a közvetítésen kívül esők mit csinálnak, kivel beszélgetnek, kinek intenek oda, kinek fogadják, vagy épp utasítják el a köszönését. Sokatmondó, ahogyan egy fontos törvény zárószavazása előtt kormánypárti és ellenzéki politikusok összesúgnak két gombnyomás között. Ezek a finomságok nem kerülnek bele a hivatalos parlamenti jegyzőkönyvekbe, így mindig értékes dolog volt belelesni és feljegyezni mindazt, amit a civil közönség nem lát az életükről döntő képviselők munkanapjaiból. A sajtópáholy azonban már a múlté, az előző ciklusban a házvezetés a karzatra űzte az újságírókat, a jelenlegi kurzus pedig – nyilván nekik is tetszett, hogy a nyilvánosság nem ül rendre mögöttük mindent megörökíteni kész fényképezőgépekkel és laptopokkal – valahogy elfelejtette megváltoztatni ezt a gyakorlatot. A patkóban zajló eseményeket persze így is nyomon lehet követni, de már csak szolidabb és kevesebbet mutató távolságból.

Ahogy Stef szedte a lábait a Kossuth tér felőli folyosón a karzat felé, mellécsapódott egy másik kolléga, Losonczi Gergely a tv2 híradójától. A nemrég büszke apukává lett fiatalember arról kérdezte: honnan vette a Napi Lényeg aznapi számában megjelenteket, miszerint Monostori Gábor miniszterelnök kész újrázni a néhány hónap múlva esedékes választásokon. Stef udvariasan lerázta a „villanymédiást”, mondván:

– Te is tudod, Geri, hogyan szokták kavarni az elvtársak az ilyen történeteket. Szerinted leírtam volna, ha nem a főnöknél fut be az infó valamelyik baráti pártvezértől? – mondta, majd legyintett egyet. A kolléga egyetértően biccentett, naná, hogy tudja, hogyan működik az ilyen.

Stef felsétált a karzatra, ahol a napilapok fotósai már rutinosan befoglalták a legjobb helyeket. Három széksor van odafent, érdemit látni viszont leginkább csak az elsőből lehet. Ezeket hamar „lestipistopizzák” a fotóriporterek; nekik ugyanis létkérdés, hogy jó pozíciót fogjanak. Az internetes hírlapírók közül – állapította meg Stef – már megint többen voltak, akik nem tudtak a Tisztelt Házhoz méltóan felöltözni: volt, aki sárga spongyabobos pólóban, valaki szakadt rövidnadrágban ücsörgött a patkó feletti lelátón. Stef nem volt ultrakonzervatív fajtának mondható, szívesen hordott farmert és vászonpólót, de valahogy bántotta a szemét, ha valaki nem tisztelte a magyar törvényhozást; igaz, maguk a törvényhozók sem szoktak feltétlenül a hely szellemének megfelelően viselkedni. Sőt. Ezért Stef, ha parlamenti nap volt, mindig zakót húzott. Ez alap. De nem elég a spongyabobos csalárdság, már megint ott volt az a fura ötvenes fazon is, akiről senki nem tudta, hogy melyik lapnál dolgozott, de valahogy mégis mindig bejutott a Házba, és minden sajtótájékoztatón ott lebzselt. Néha még idióta kérdéseket is feltett, de bemutatkozni már nem szokott. És már megint nála volt az a zörgő nejlonszatyor. Biztos a tájékoztatókról elhozott pogácsákat hurcolta benne. A 168 Óra két munkatársa, Krug Emília és férje, Pungor András is az ülésteremben történteket figyelte. Stef biccentve köszönt mindkettejüknek. Mindig is irigyelte utóbbi kollégáját – akiről ismét csak megállapította, hogy az amerikai színész John Cusack törvénytelen hasonmása –, egyfelől a remek gyermekversekért, amelyeket ír, másfelől a hetilapos munkatempóért, ami számára felérne egyfajta wellness-üzemmóddal. De irigyelte a mindig gyönyörű és okos Emília kezéért is; most is elidőzött a szellős nyári ruhát viselő, szőke hajába hatalmas fekete napszemüveget tűző újságírónőn, ahogyan odaköszönt nekik. Szépek voltak együtt. Mint mindig.

A karzatra kiűzetésnek egyetlen előnye volt csupán – Stef számára mindenképpen –, mégpedig, hogy innen, a házelnöki trónus feletti emeletről akaratlanul is belelátni a szónoklatot mondó politikusok jegyzeteibe. Stef pedig az újságíró-iskola mellett grafológusdiplomát is szerzett, alapvetően azért, hogy ezzel kis mellékest gyűjthessen; igaz, egyelőre egyetlen megrendelése sem akadt. Régi kedvtelése volt, hogy belelesett a politikusok kézzel írt jegyzeteibe, amelyekből hol mélyebb, hol felületesebb, de mindenképpen hasznos következtetéseket tudott levonni. Most is ezt tette, épp Willinger János, az ellenzékbe szorult Nemzeti Akarat Szövetségének (NASZ) alelnöke beszélt a szónoki pulpitusról, maga elé téve előre megírt szövegét, mellette a kézzel írt megjegyzésekkel.

Willinger egy igazi törtető, de taktikus alkat volt. Mindig finom és elegáns öltönyöket hordott, ám ezekkel sem tudta kellően finomítani belmondói arcszerkezetét, amely leginkább egy ukrán szénbányász és egy háziasított oposszum genetikai kódjait viselte magán. Az előző ciklusban frakcióvezetőként segítette a Gömböl-kormány munkáját, sokat látott és sokat tapasztalt politikus. Mindig tudta a helyét a rendszerben, és képes volt kivárni, amíg eljön az ő ideje. Most is türelmesen várta, hogy Brutusként leszámolhasson a NASZ jelenlegi elnökével és a helyére léphessen. Pontosan tudta, hogy az elbukott választás után a pártban végbement belső forradalom – amely elsöpörte Gömbölt és társait – végül az újonnan megválasztott pártelnököt, Surányi Jánost is fel fogja falni. Csak ki kell várnia. Willinger így most elégedett volt a második embernek kijáró hellyel, maga előtt tolta a pártelnököt, és figyelte, mikor lehet elgáncsolni. A NASZ politikusa a kiemelt beruházási projektekről szóló törvénymódosítást ostorozta épp szónoklatában: ez ugyanis lehetőséget adna a Monostori-kormánynak, illetve magának a miniszterelnöknek, hogy bizonyos projekteket magához vonjon és nyilvános pályáztatás nélkül döntsön a kivitelező személyéről. Willinger szerint ez visszaélésekre és mutyikra adhat lehetőséget, ezért a módosítás visszavonását követelte.

– Mintha ti nem mutyiztatok volna az elmúlt négy évben, pfuj! – hőbörögtek kormányoldalról. Monostori nem volt a teremben, az aktuális kabinet minisztereit is leginkább csak az államtitkárok vagy helyettes államtitkárok képviselték; kellő unottsággal. Egyikük például egy bulvárportált olvasgatott a kormányzati iPadjén, ez is csak innen a karzat magaslatából látszott, a tévéközvetítésben nyilván mindenkinek úgy tűnt: az államtitkár úr épp fontos államügyekben mélyedt el. Stefet sem hozta lázba a kiemelt beruházások témája, ráadásul a számára fontos napirend előtti felszólalásokon már túl voltak, így szívesen időzött el Willinger kézírásán. Stef gyűrött jegyzetfüzetébe fel is jegyezte, hogy az ellenzéki politikusnak láthatóan hajszolt írása volt, ami némileg ellentmondott a türelmes és kiváró taktikus karakterének: az ékezetek formája és alakja a kontroll gyakori hiányát mutatták. Vagyis, állapította meg magának Stef, a képviselő sokszor előbb dönt, mint gondolkodik, és ritkán néz visszafelé, azaz nemigen törődik tetteinek következményeivel. A t betűinek magas áthúzása pedig egyértelműen megerősítette a vezetői szerepre való törekvését, érdekes módon ez jobban motiválta, mint például az anyagi vagy ösztönszféra; ez utóbbi a sorvadt alsózónáján látszott – legalábbis Stef szerint. Ezt a palit könnyebb egy miniszteri bársonyszékkel, mint egy degeszre tömött borítékkal megvesztegetni – hümmögte magában az újságíró.

Grafológiai kalandozását egy SMS-üzenet szakította meg, a rovatvezetője küldött neki megrendelést, miszerint mindenképpen folytatnia kell a Monostori „újrázása” körüli sztorit. A főnök azt kérte, hogy tudjon meg még többet a miniszterelnök szándékairól és ellenőrizze azt is: mit szólnak ehhez a „begyöpösödöttek”. Ez utóbbi a Béke és Gyarapodás Párt vezetőire vonatkozott, a nem éppen szerencsés BGYP rövidítés ugyanis régóta alapot adott ironikus vagy épp malac viccekhez. Utóbbiról legyen elég annyi, hogy szerepel benne a bögyös és a p betűs kifejezés is. Stef csak részben örült a feladatnak (remélte, hogy aznap már nem feltétlenül kell információ után futkosnia), de küldött egy SMS-t a kormányfő kommunikációs tanácsadójának, Szenes Péternek, hátha tudnak beszélni a témáról.

„Most jó. Itt vagyunk a kormányfő seggében” – érkezett hamarjában a válasz. Az üzenetben szereplő megjegyzés alapvetően arra vonatkozott, hogy a főtanácsadói iroda pont a miniszterelnöki dolgozószoba alatt kapott helyet, de a kormányfői hátsó felemlegetése freudi elszólás is egyben: Szenes ugyanis nagy kedvel nyelvelt a miniszterelnöknél. A kommunikációs szakember tökéletesen elhivatott és lojális volt Monostorihoz, talán már túlzottan is. Ez gyakran befolyásolta tisztánlátását. Viszont „jó munkásember” volt, aki minden rábízott feladatot elvégzett, méghozzá megbízhatóan. A harmincas évei elején lévő, sportos külsejű, kifejezetten jóképű – bár ezen a Hasselhoff-frizura némileg árnyalt – fiatalember pártvonalról érkezett a kormányfői kabinetbe, rátermettségét a kampányban bizonyította és biztosította. Újságírószempontból mindig is nehéz ember volt: érdemi információt vagy kiszivárogtatást sohasem nyújtott, viszont annál nagyobb kedvvel éreztette a sajtómunkásokkal, hogy az ő helyük valahol máshol van a táplálékláncban, elsősorban azért, mert ők – legalábbis Szenes szerint – csak a kiszolgáló személyzet részei.

Stef lesietett a tanácsadói irodához, kettesével szedte a déli oldalon vezető lépcsőket, de hiába ért oda hamar a fordulóban lévő irodához, egy jó negyedórát még „megelőszobáztatták” a biztonság kedvéért. A középkorú titkárnő kávéval és vízzel kínálta addig, de Stef nem kért semmit. Odabent Szenes félig elnyúlva várta egy bőrkanapén, kezében arany Marlboro füstölgött. Dohányozni persze tilos volt a Parlament épületében, de egy kormányfői főtanácsadónak mindent szabad.

– Jó volt a mai cikked – vetette oda Szenes köszönés helyett.

– Köszönöm, de a főnök információi voltak, én jószerivel csak a szakmunkát adtam hozzá – mondta Stef, táskájában kotorászva notesz és toll után. Hamar a tárgyra tért, és bár pontosan tudta, hogy nem fog sokra menni Szenessel, mégis szüksége volt rá: be kellett tartania a protokollt. Volt már, hogy Szenesék megkerülésével jutott hozzá a kormányfőt érintő információkhoz, és mivel nem jelezte nekik, hogy miről ír a másnapi lapban, a megjelenés reggelén meglehetősen ingerült üzenetek tudatták vele a határozott nemtetszést. Stef arról kérdezett, hogy Monostori miért akar újra kormányfő lenni, ha korábban vállaltan csak egy ciklusra jelentkezett. Hozzátette: egy ilyen gentlemen’s agreement felrúgása a BGYP-ben is rossz vért fog szülni. Szenes erre idegesen pattant fel a kanapéról, járkálni és gesztikulálni kezdett. Azt fejtegette, hogy a miniszterelnök jóval túlteljesítette a várakozásokat, konszolidálta az országot és relatív kiegyezést hozott a folyton acsarkodó két oldal között is.

– A ’gyépések’ csak hálásak lehetnek Monostorinak, még az sem lenne ördögtől való, ha a Miniszterelnök Úr átvenné a párt irányítását is – fejtegette Szenes, közben rendre a szőnyegre hamuzott. – Itt nem egyszerűen róla van szó, nem teheti meg, hogy nem folytatja, ha lehetősége van rá. Ez az ország érdeke. Ezt nyilván te is belátod – folytatta ismét heves gesztusok között. Még a szobája sarkában lévő előadótáblát is majdnem feldöntötte hevességében, a rajta pihenő filctoll le is esett. Szenes az irodája falán lévő választási plakátra mutatott, amelyen Monostori Gábort mint az újkor Deák Ferencét ábrázolták annak idején. A grafikusoknak nem volt sok dolguk, tényleg hasonlított a két karakter: igaz, Deáknak szélesebb és hosszabb volt a bajsza. És kevésbé volt házmester formájú. Szenes felidézte a kampányt, és sokadik alkalommal mondta el büszkélkedve – Stef már kívülről tudta a mondatokban kitett vesszők helyét is –, hogy ezt a szignózott plakátot magától a kormányfőtől kapta a sikeres kampányban való részvételért.

– Nem mindenki kapott ilyen aláírt posztert ám. Nagyon kevesen kaptunk csak ilyet. Nagyon kevesen. Látod? Köszönöm a támogatást és a közös munkát, együtt megcsináltuk: Monostori – mondta Szenes, miközben elnyomta a füstszűrőig szívott arany Marlborót.

Stef egy pillanatra a plakáton szereplő aláírást vizslatta, észre sem vette korábban, hogy Monostori szignójában milyen széles paráf van, ami grafológiai tanulmányai szerint az elszigetelődés jele. Pedig sokszor látta már ezt a plakátot, a kampányban is volt hozzá szerencséje elégszer. Mormogta is magában annak idején: inkább néhány ritkán látott húszezresen nézné szívesebben Deákot és a Deák Ferencnek maszkírozott Monostorit, mintsem a minden sarkon kifüggesztett BGYP-hirdetőkön. Több mint három éve már annak a kampánynak. Pedig mintha csak tegnap lett volna… – mondta magában az újságíró, miközben elmerengett a múltbéli eseményeken.

Három évvel ezelőtt (Budapest, Képviselői Irodaház)

– Na, mit szóltok? – kérdezte Várdombi András, kibontva a választási plakát első példányát. Nekitámasztotta a kivetítőtáblának, majd kettőt hátralépett, és keresztbe fonta a karjait. A párt vezetői vállalt türelmetlenséggel nézegették a BGYP kormányfőjelöltjét Deák Ferencként ábrázoló plakátot. A pártelnök Váczi Zoltán zsebre dugott kezekkel támasztotta az ablak alatti radiátort. Nyakkendője szokás szerint rendezetlenül lógott kissé ernyedt hasdombján, a rendes csomókötést láthatóan még mindig nem sikerült elsajátítania. Ráadásul vastag nyakán ismét csak ki volt gombolva a felső gombpár, így a nyakkendő sem rendeltetésszerű helyén díszítette a politikust. Kissé malacszerű szemei fel s alá jártak a plakáton; egyelőre nem szólt. Pál-Vedres Erika, a párt szintén jelen lévő elnökhelyettese kommentálta először a plakáttervet: Szerintem jó lett… – mondta. Még bizonytalanul közelebb is hajolt hozzá a negyvennyolc éves, rövid, tépett hajú nő, mintha vastag divatkeretes szemüvegével akkor többet vagy jobban látna belőle, de valójában csak azt próbálta leplezni, hogy fogalma sincs arról: tényleg jól sikerült-e a hirdetmény.

Az iroda egy tágas, hosszúkás szoba volt, egykoron még Kádár János dolgozott talán benne; szoktak is viccelődni azon, hogy a régi kommunisták biztos még mindig lehallgatják, ami a szobában történik. Középen egy nagy, ovális tárgyalóasztal, rajta pár lelógó terítő és néhány ólomüveg hamutál. Utóbbiak valószínűleg még a korábbi lakók hagyatékai, dohányozni ugyanis az épületben már régóta nem lehet, úgyhogy ezek a dohánytálak leginkább csak díszítő funkciót láttak el. Igaz, annak meg feleslegesek voltak. Az egyikben kávébabok voltak, azt lehetett rágcsálni a mindenkori vendégeknek. Láthatóan nem fogyott. A falon kortárs festmények lógtak, ez hozott valamiféle üdeséget a szobába. A képeket jó drágán, afféle művészettámogatásként vásárolta a párt még néhány éve. Azt senki sem tudta, hogy pontosan mit is kell belelátni a festményekbe, az egyiken ugyanis talán egy kék dinoszaurusz próbált meg átugrani egy sárga tócsát egy zöld kezeslábasban, a másikon pedig mintha egy vörös kocka akart volna szorosabb kapcsolatot létesíteni egy lila körrel. De lehet, hogy egyszerűen csak egymásra kent festékpacák voltak, rettentő drága művészetként eladva. Az iroda jobb végében egy kis öltözőszoba volt egy apró mosdóval, Váczi tartotta itt a tartalék öltönyeit és állítólag itt szokta ’tesztelni’ a gyakornoklányok képességeit is néhanapján.

Pár pillanat csendes vizslatás után a szoba sarkában eddig csendben várakozó Alan Woodberg emelkedett fel a fotelből, és a plakát mellé lépett; közben barátságosan megveregette Várdombi vállát.

– Ez működni fog – mondta lassú angolsággal, szavait (az angolul korlátozottan beszélő Váczi kedvéért) a párt kampánycsapatában dolgozó fiatal politológus, Kenyeres Tamás fordította. „’Új kiegyezés kell – Új ember kell!’, ez lesz az a szlogen, amely bebiztosítja Monostori győzelmét” – tette hozzá az amerikai kampányguru, majd laza mozdulattal felnyitott egy Szentkirályi ásványvizes üveget. Alan keze egy pillanatra megremegett, amikor a résnyire nyitott ablak alól – elnyomva a forgalom zaját – hirtelen hangoskodás és vonuló tömegmorajlás hallatszott be a szobába.

Tüntetők vonultak el épp a Képviselői Irodaház előtt, a Parlament előtti térre tartottak, hogy az akkori Gömböl-kormány ellen tiltakozzanak.

„Göm-böl, ta-ka-rodj!, Göm-böl, ta-ka-rodj! – zúgta a tömeg, de a szélekről radikálisabb szövegek is fel-felharsantak, mint: „húz-zuk fel, húz-zuk fel!”, de olyan rigmusok is átmeneti követőkre találtak, mint a rímes-rémes „menekülhetsz Gömböl, de hiába, úgyis belelövünk majd a Dunába!” Ahogy a tömeg ütemesen vonult a Balassi Bálint utcán a Parlament felé, elsütöttek néhány petárdát is. A szűk utca szorosan álló épületei felnagyították a pukkanásokat, csak úgy visszhangzott a durranás, még a Képviselői Irodaház ablakai is beleremegtek. Woodberg pókerarccal, de feszülten reagált a skandáló hangokra; mintha rossz emlékeket és félelmet ébresztettek volna benne a beszűrődő zajok. A durranások az izraeli munkájára emlékeztették, amikor szükségszerűen közelről kellett megtapasztalnia a palesztin határon zajló fegyveres konfliktusokat. Bevillantak a pillanatok, amikor a kölcsönös rakétatámadások miatt le kellett buknia a kocsiban és a fejét a lábai közé szorítva reménykedni abban, hogy még időben kiérnek a biztonságos zónáig. Megkérdezte Kenyerest, hogy mit skandál a tömeg, a tanácsadó pedig készségesen lefordította a rigmusokat. A „Dunába lövést” kisebb történelmi kitekintéssel kellett megmagyaráznia az amerikainak, aki néma bólogatással jelezte: érti. Nagyon is értette. Woodberg újra a vízért nyúlt, és közben azt már csak magában tette hozzá, hogy „ezek a magyarok” még mindig nem tanultak saját történelmükből, saját rémtetteikből. Nézte a szobában ülő politikai elit tagjait, akik láthatóan egy percig sem botránkoztak meg a hangokon. Mert nekik ez olyan természetes volt. Nekik belefért. Talán még tetszett is néhányuknak. „Addig skandálják ezeket, míg valaki egyszer komolyan gondolja… Azt hiszik, hogy Európában vannak, pedig még mindig a Balkánon tartanak…” – tette magában hozzá, miközben töltött magának a Szentkirályiból.

Míg Woodberg kortyolt a vízből, megcsörrent a továbbra is zsebre dugott kézzel támaszkodó Váczi mobiltelefonja. Pillanat türelmet kért a többiektől. Szenes Péter hívta, aki a tüntetők között vonulva adott hangulatjelentést a pártelnöknek.

– Elnök úr, most megyünk el épp a ’Fehér Ház’ előtt. Minden rendben megy, hamarosan a Kossuth térre érünk. A transzparenseket az utolsó pillanatban ugyan, de sikerült megfesteni, valahol elkavarodtak az Alan által javasolt feliratok, de szerencsére még időben megtaláltuk. A buszok felértek mindegyik megyéből, a vonuló közmunkásoknak viszont nem tudtuk kifizetni mind a fejenkénti kétezret, majd küldjetek ki valakit, hogy rendezni tudjuk – sorolta Szenes, miközben egyik fülét kénytelen volt befogni a hangzavar miatt. Viszont kiabálni sem tudott, illetve akart, így amikor beszélt, tenyerével eltakarta a száját, hogy minél kevesebbet halljanak belőle a körülötte állók. Ki tudja, hol bújik meg egy újságíró, zsebében diktafonnal. Volt már rá példa.

– A pénzt András majd intézi a megyeiekkel. Tartsátok magatokat a megbeszéltekhez: ez nem pártdemonstráció, hanem felháborodott civilek tüntetése. Ha bárki megkérdezi, te is magánemberként vagy ott, semmi közünk a szervezéshez. Majd ha megrángatták a kordont, meg megdobálták a rendőröket, akkor kiadjuk a közleményt, hogy a BGYP a béke és a nyugalom pártján áll, a feszült helyzetért pedig a kormánypárt a felelős. Hívj, ha kezdődik – pörgette a mondatokat Váczi, majd köszönés nélkül letette a telefont. Woodberg felé fordulva hozzátette: „Alan, halljuk akkor a médiastratégiát…!”

Az amerikai kortyolt egyet, majd letette a poharat az asztalra. Feltűrte karján a lágy szövésű Ralph Lauren ingét, egyik kezével a kitámasztott plakátba kapaszkodott, majd vett egy közepes levegőt, mintha csak vizsgára készülne. Pedig itt valójában ő volt a tanár és a többiek a diákok. Arról kezdett beszélni – szavait közben Kenyeres igyekezett mind tempósabban fordítani –, hogy a választás megnyerésére jó esélyek mutatkoznak, miután a közvélemény-kutatások is kedvezően fogadták, hogy a BGYP nem saját politikai vezetőjét (itt fejbiccentve kimutatott Váczira, aki apró orrfintorral reagálta le a kedves megszólítást), hanem egy külső, a politikában eddig meg nem mártózott szakembert ajánlott kormányfőnek. Woodberg kiemelte, hogy a győztes stratégia annak kiélezésében rejlik: a Nemzeti Akarat Szövetsége és a Gömböl-kormány állandósítja a megosztottságot és a feszültséget az országban, az emberek pedig végre nem forradalmi hangulatot, hanem békés életet szeretnének.

– A regnáló kabinet ezernyi hibát vétett az elmúlt időszakban, könnyű lenne kihasználni a téves döntéseket vagy akár a korrupciós eseteket. Igaz, utóbbiakban számunkra is vannak rejtett aknák – mondta az amerikai, kikacsintva Várdombira. – Hiába lenne egyszerű háborogva tolvajt kiáltani és minden héten feljelenteni valakit, de ez csak azt mutatná, hogy a feszültség fenntartásában vagyunk érdekeltek. Persze, a bűnök méltó büntetést érdemelnek. Meg is lesz a büntetés. Meg is ígérjük. De erre elég, ha egy B-kategóriás szóvivőcskét kiállítotok, aki minden szembe jövő kamerának megígéri az elszámoltatást. Még az ipari kameráknak is. A BGYP fő üzenete azonban a nyugalom kell legyen. Az, hogy tőletek, hogy tőlünk nem kell félnie az embereknek. Hogy mi nem verjük be a kirakatot, mi nem rekesztjük ki a Gömbölékkel ellentétesen gondolkodókat, hogy minket nem a revans hajt – folytatta Woodberg, egyre jobban belelendülve. Mint amolyan modern kori Cipolla, megragadta az irodában ülők figyelmét, még a flegmaságot magára erőltető pártelnök is kénytelen volt követni a gesztusait. Woodberg álló helyzetében is úgy mozgott, mint Ká A dzsungel könyvéből. Kígyószerűen vonaglott beszéd közben, megbabonázó volt, ahogy kommunikál. Magával ragadó, beszippantó volt az aurája.

– Monostori Gábor kiváló választás. Egy hétköznapi ember, egy tudós közgazdász, aki egyedül nevelte fel a fiát, mert még a felesége is otromba mód elhagyta. Egy közülünk való ember. Jobb nem is lehetne. Szakértő és esendő. Erre van most szükség. Aki nem politikus, nincs politikai múltja, egy jóllakott napközis és egy buddhista szerzetes közös gyermeke. Aki nyugodtságot sugároz a permanens forradalmi közállapotokkal szemben. Olyan ember, aki ha megütik, odatartja a másik arcát is. Apropó, ha már itt tartunk. Mondtam korábban, hogy egy nyilvános szereplésén megdobhatnák valamivel: tortával, tojással, egyéb könnyebb tárggyal. Lassan itt lenne az ideje. Tessék megoldani. A sajtót jól szervezzétek oda, legyen róla felvétel. Akár saját is, amit ’véletlenül’ rögzít valaki az adminisztrációból, ha mégis lemaradna róla a média. Monostorinak persze nem kell szólni, annyira nem jó színész, hogy meglepettet játsszon. De legyen vele valaki – mondjuk te, Tamás –, aki ott tartja és kimondatja vele még a kamerák előtt: ’na, látják, éppen ennek a gyűlölködésnek akarok véget vetni, és erre garanciát is vállalok’. A BGYP meg adjon ki közleményt, hogy az erőszak továbbra is gyűrűzik a közéletben, már a politikai szereplőket sem kíméli, a kormánypárt szégyellje magát, a belügyminiszter mondjon le, a NASZ pedig határolódjon el a nyilvánvalóan az ő támogatói közül való provokátoroktól. Itt használhattok keményebb szavakat is, mondjuk: ’kormányterroristák’, vagy ’NASZ-kommandósok’. Ami jobban megragad a fülekben – pörgette egyre jobban mondatait Woodberg. A pártigazgató Várdombi bőszen jegyzetelt közben, a gyorsírásban csak az szakította olykor félbe, hogy megigazítsa le-lecsúszó szemüvegét.

Az amerikai pedig tovább folytatta impozáns monológját:

– ’Új kiegyezés kell – Új ember kell’, ezt kell minden nyilatkozatba beletenni. A megírt üzenetpanelek végén ez mindig legyen ott. Bárki nyilatkozik bármiről, legyen az az egészségügy, az abortusz vagy a magyar szürkemarha-tenyésztés – remélem, jól emlékszem és van ilyen állat –, akkor is a végén mindig hangozzon el ez az üzenet. El kell ültetni a fejekben. Ha megkérdezik a kamerák előtt, hogy hány óra, a válasz legyen az: ’fél nyolc, épp elég idő telt el ahhoz, hogy végre új kiegyezés legyen’ – mondta Woodberg. Poénján, kis késéssel a pontos fordítás miatt Pál-Vedres Erika hangosan felkuncogott, Váczi csak egy félmosolyt erőltetett magára, igaz, elismerően. Az amerikai folytatta:

– Monostori jó karakter. Erősíteni kell ezt a Deák Ferenc-i vonalat. Be kell mutatni a nyilvánosságnak azt is, hogy nemcsak hozzáértő közgazdász, de egy gyermekét hősiesen egyedül felnevelő férfi is. A női bázis egy része ezt jobban érti. Apropó, a múltkor kértem, hogy nézzetek utána: hol van most az exfelesége. Jó lenne tudni róla, nehogy rossz pillanatban kerüljön elő. A hős apa karaktert tessék bulvármédiában megépíteni. Indítani kell azt is, amit szintén kértem: az állítólagos kormányzati és NASZ-os dokumentumok kiszivárogtatását. Amelyek Monostori kicsinálásáról, ellehetetlenítéséről, lejáratásáról szólnak. Lehetnek kamu e-mailek, faxok, egyéb papírok. Ti tudjátok, hogy milyen kormányzati és NASZ-os szereplők vannak, tegyétek össze. Aztán mehet a mutogatás. Hiába cáfolják majd, hogy ilyen levelezés soha nem is volt, az emberek fejébe már beültettük, hogy a kormány kész direkt és aljas módon lejáratni lehetséges legyőzőjét. Ezután bármi derüljön ki Monostoriról, elég annyit mondani: ’na látják, mondtuk, hogy kitervelt lejáratás zajlik, ez is csak annak a része’ – mondta az amerikai, majd kortyolt egyet a vízből.

– Ezzel nem lesz gond. A kamu doksikat már csinálják és lesz újságíró is, akinek ki lehet majd tolni őket. Van ez a Stef gyerek például, az jó lesz – vágta rá Váczi. Míg a politológus fordította a szavait, Várdombi közbeszólt:

– Nem, neki már találtam egy jobb sztorit, tetszeni fog nektek – mondta a pártigazgató, ismét megigazítva szemüvegét.

Közben újra megszólalt Váczi mobilja. Szenes hívta a Kossuth téri tüntetés mélyéről. Megkezdődött a kért lökdösődés.

– Csinálják. Melegítsétek a közleményt – szólt oda Várdombinak a pártelnök, miközben összecsukta a készülékét. Kezeit újra a zsebébe dugta, szája szélén ismét félmosoly.