LESLEY PEARSE

Bízz bennem

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2013

A fordítás alapjául szolgáló mű

Lesley Pearse: Trust Me

Fordította

M. Horváth Zsanett

Minden gyermeknek, aki a saját bőrén tapasztalta meg az árvaházak megaláztatásait és brutalitását. Teljes szívemből együtt érzek veletek, és remélem, hogy történetem segít majd feldolgozni és magatok mögött hagyni a múltat.

ELSŐ RÉSZ

1947 – 1955

ELSŐ FEJEZET

1947 májusa
Dél-London, Hither Green

Edna Groomes és Iris Brown félbehagyta a pletykálást, amikor Anne Taylor végigtipegett a Leahurst Roadon. Ide nézz, ide nézz, kopogta magas sarkú cipője már messziről, ők pedig irigykedve megbámulták szépségét, szőke haját, karcsú alakját és fiatalságát.

Edna és Iris mindketten a harmincas éveik elején jártak, csupán hat évvel voltak idősebbek Anne-nél, de kötényük, turbánszerűen megkötött fejkendőjük és petyhüdt, túlsúlyos testük idősebbnek mutatta őket.

– Már megint a fodrászhoz megy – mondta Edna vádlón, miközben fölrázta a polírozópasztát, és a postaláda fölé hajolt, hogy befejezze, amit elkezdett, mielőtt Iris kijött a szomszéd lakásból. – Folyton oda jár. Csak az érdekli, hogy néz ki.

Amikor Anne közelebb ért, Iris csípőre tette a kezét, és szélesen elvigyorodott.

– Hogy vannak a kicsik? – kérdezte kajánul. – Be vannak zárva, mint mindig?

– A gyerekek jól vannak, köszönöm – válaszolt Anne anélkül, hogy lassított volna, és fejét büszkén felszegte. – És igen, bent vannak a házban. Nem engedem meg nekik, hogy az utcán játsszanak, ahol csak zavarnák a szomszédokat.

A határozott, kulturált hang, valamint az Edna és Iris gyerekeit ért megjegyzés (akik lejjebb, az utcában kriketteztek lármásan) egy pillanatra a torkára forrasztotta a szót a két idősebb asszonynak. Mire Iris ismét szóra nyitotta a száját, Anne már befordult a sarkon a Manor Lane-re.

– Gőgös liba! – fakadt ki Iris.

Edna felnevetett.

– Te akartad, Iris. Ha nem lenne olyan fenemód kifinomult, talán még helyben is hagyott volna.

– Lehet, hogy kifinomult, de az biztos, hogy semmivel sem jobb bárki másnál – replikázott Iris, és leült az alacsony falra, amely az emeletes lakások alig egy méter széles előkertjét szegélyezte.

– Már hónapok óta viszonya van a kocsmáros Toshsal. Nem tudom, ne szóljak-e Regnek róla.

– Én a helyedben nem tenném – mondta Edna, aki közben félbehagyta a takarítást, leült a barátnője mellé, és előhúzott egy csomag cigarettát a kötényzsebéből. – Biztos neked esne.

Rágyújtottak, és élvezték a langymeleg tavaszi napsütést az arcukon. Ez volt az év első meleg napja. Az 1947-es volt eddig a legrosszabb tél, a januári hó egészen áprilisig megmaradt, és csak most, május első hetében lehetett kilépni a házból kabát nélkül.

Ám a Leahurst Roadon a napsütésen kívül semmi előjele nem volt a tavasznak, mert itt nem voltak fák, és a tenyérnyi előkertekben csak szemeteskukák és biciklik virítottak a virágok helyén. Lejjebb, a Hither Green állomás közelében, ahol a Viktória korabeli házak hosszú teraszainak sorát lebombázott romok bontották meg, még ki sem nőtt a fű. Az utca túloldalán állt a Lee Manor iskola, de szombaton a közel két és fél méter magas kerítés kapuját bezárták, elrejtve a szem elől az ablakpárkányokon sorakozó cserepes nárciszokat.

Edna mélyen beleszívott a cigarettájába, mielőtt újra megszólalt.

– Biztos, hogy a kocsmáros Toshsal van viszonya? Nem értem, hogy egy ilyen lány mit akarhat egy olyan ellenszenves alaktól. Én még kesztyűvel sem nyúlnék hozzá ahhoz az emberhez!

– Viszont van pénze – mondta Iris, és szippantott egyet. – A nőnek meg nem elég jó ez a környék, és azt hiszi, majd az embere átköltözteti egy jobb helyre. De az nem fogja, amilyen zsugori.

Edna fölnevetett. Tosh, a Station Hotel tulajdonosa híresen kapzsi volt. Sokszor azzal tréfálkoztak, hogy a férfi hónapokig elő sem veszi a tárcáját. Majdnem ötvenéves volt, kopaszodó, potrohos, törött orrú valahai bokszoló. Már az is elég meglepetést jelentett, hogy a csinos és dölyfös Anne Taylor elszegődött hozzá pincérnőnek, és bár Edna szerette volna elhinni, amit a barátnője mondott, elképzelhetetlennek tartotta, hogy Anne még viszonyt is kezdjen vele.

– Különben is miért akarná, hogy egy férfi elvigye innen? Reg nem iszik, és sokat dolgozik – mondta.

Iris türelmetlenül forgatta a szemét.

– Hát vak is vagy, meg süket is? – kiáltott fel. – Mindenki tudja, hogy folyton balhéznak. Mrs. Gardener, az alsó szomszédjuk azt mondja, hogy esténként teli torokból üvöltenek egymással.

– Mi is folyton veszekszünk Siddel, meg minden – felelte Edna. – Főleg amikor nem jön haza a kocsmából, és pocsékba megy a vacsorája. De azért még nem futok más férfiak után.

Iris közelebb húzódott a barátnőjéhez.

– Elhanyagolja a gyerekeit – mondta cinkosan. – Télen, amikor nagy hó volt, sokszor a küszöbön ücsörögtek, és dideregve várták, hogy az anyjuk hazaérjen. Ha Reg nem lenne, szerintem még enni sem kapnának rendesen, meg tiszta ruhájuk se lenne. A nő az összes pénzt ruhákra meg fodrászra költi, és mi másért tenné, ha nem azért, hogy új embert fogjon magának?

Edna tudta, hogy a két kislány az ajtó előtt vár a hidegben iskola után, párszor beengedte őket magához, mégis úgy gondolta, hogy Iris kicsit rosszhiszemű a többi dologgal kapcsolatban, és ezért inkább nem szólt semmit. Kedvelte Reg Taylort. Igazi nehézfiúnak tűnt széles vállával és tövig nyírt hajával, amitől úgy festett, mint egy elítélt, viszont mindig elsőként ajánlotta fel a segítségét, ha a csövek elfagytak télen, és Sid éppen munkában volt. Már abból, ahogy Reg a kislányairól beszélt, kiderült, mennyire szereti őket, és Edna szerint sosem hagyná, hogy a felesége elhanyagolja őket.

– Jaj, tudom, hogy Reg rendes ember – mondta Iris, mintha csak a gondolataiban olvasna. – De a nő nem az. Gondolj bele, hogy otthagyja azt a két kisgyereket a lakásban egész nap, amíg ő fodrászhoz megy. Nincs ez rendjén.

A Taylor lányok szerint sem volt rendjén. Az ablakból nézték anyjukat, amint végigmegy az utcán. Látták, hogy elhalad Mrs. Groomes és Mrs. Brown mellett, és amikor befordult a sarkon, levették a pótkulcsot a kandallópárkányról, s kiszöktek a lakásból abban a biztos tudatban, hogy még legalább két óráig nem jön haza. A Manor House Gardensbe mentek, amely egy helyes kis park volt tóval a közepén, alig tíz percre a háztól. Egy órán belül csatlakoztak a többi gyerekhez a parkot átszelő Quaggy folyó partján a sárban, amíg a parkőr észre nem vette őket.

Mind a hat gyerek, aki gátat épített a folyón, riadtan kapta fel a fejét a hídról hallatszó dühös kiáltozásra, úgy húsz méterre tőlük. Dulcie Taylor nem várta meg, hogy mihez kezdenek a többiek, csak megragadta húga, May kezét, magával vonszolta a folyóparton, és átnyomta először Mayt, majd saját magát a kerítésen ugyanazokon az elhajlított rácsokon keresztül, ahol korábban bejöttek.

– Gyorsan bújj el – lihegte Dulcie, és belökte Mayt a sűrű bokor alá az ösvény túloldalán, majd miután gyorsan körbepillantott, ő maga is utánamászott.

Pillanatokkal később elbiciklizett mellettük a barna egyenruhás parkőr. Dulcie May szájára tapasztotta a kezét, és a fülébe súgta, hogy ne mozduljon, amíg el nem tűnik a szemük elől a parkőr. A bokor alatt lapultak, amíg hallották, hogy a többi gyerekkel kiabál alig tíz-tizenkét méterre a búvóhelyüktől, és reszkettek a félelemtől.

Dulcie nyolc és fél éves volt, Maynek csak két nappal ezelőtt volt az ötödik születésnapja, és nagyon hasonlítottak egymásra: szőke hajukat mindketten befonták, világos bőrük és nagy, kék szemük volt. Mayt mégis úgy hívták a szomszédok, hogy „a csinos kicsike”. Nem mintha Dulcie nem lett volna szép, bár nagyon vékony és esetlen volt, elülső fogai egy kicsit túl nagynak tűntek kicsiny arcához képest, May azonban rögtön belopta magát az emberek szívébe mosolyával és csacsogásával, és nem volt mindig olyan komor, mint a nővére.

Dulcie nyugtalan gyerek volt, és egyáltalán nem vallott rá, hogy azt javasolja, szökjenek ki a parkba, amíg az anyjuk nincs otthon, vagy olyan vakmerő legyen, hogy a folyóparton játsszon. Mindig félénk és engedelmes lány volt, és nagyon komolyan vette a húgáért vállalt felelősséget. A mai meleg napsütés azonban a hónapokig tartó rossz idő után végül felszínre hozta az anyja iránti megvetését. Nem értette, miért kellene neki és Maynek a lakásban gubbasztania egy ilyen gyönyörű napon, amikor ő, aki még arra sem képes, hogy vacsorát főzzön nekik, elmegy a fodrászhoz.

Dulcie nem volt önsajnáltató alkat. Jól tudta, hogy Angliában mindenkinek nehéz sora volt a hosszú, kegyetlen tél alatt. Megfagytak az állatok a földeken, az idős emberek belehaltak a megfázásba, miután a kihűlt tűzhely előtt kuporogtak. Tovább csökkentették az élelmiszeradagot, amely már most kisebb volt, mint a háború idején, és a nagy hóban az étel java részét szét sem tudták osztani.

Fiatal kora ellenére Dulcie tisztában volt azzal, hogy a családja mennyire szerencsés, amiért rendes helyen élnek, mert sokan még mindig a lebombázott házakat próbálták újjáépíteni, vagy átmeneti szállásokon laktak. Dulcie megszokta, hogy kabátban és kalapban ül az iskolában télen – a tanítónő elmagyarázta, hogy nehéz szenet szerezni a kazánba –, és még azt sem bánta, hogy neki és Maynek sokszor ugyanezen okból azonnal ágyba kell bújnia, amikor hazaérnek. Zokszó nélkül elviselte, hogy combja, lába és keze kicserepesedik, és az éhséghez is hozzászokott, ám amit nem tudott sem elfogadni, sem megérteni, az az anyja teljes közönye volt a családjával szemben.

Anne továbbra is új ruhákra költötte a pénzt ennivaló helyett. Naphosszat csak ült és lakkozta a körmét, vagy magazinokat olvasott ahelyett, hogy kitakarított volna. Dulcie teljesen megértette apja haragját, valahányszor arra jött haza a munkából, hogy nincs vacsorájuk, vagy amikor neki kellett kimosnia és kivasalnia az iskolai ruháikat, mert az anyjuk még azt sem csinálta meg. Akárcsak apja, Dulcie is ráeszmélt, hogy anyjuk nem törődik sem a férjével, sem a gyerekeivel, és minden éjjel, amikor a párnába fúrta a fejét, hogy ne hallja a veszekedésüket, azt kívánta, bárcsak az anyja végre megtenné, amivel folyton fenyegetőzik – bárcsak elmenne, és akkor legalább nyugtuk lenne.

Anne éppen aznap reggel Lewishamben újabb ruhát vásárolt magának. Dulcie szóvá tette, hogy neki és Maynek már túl szoros a cipő, de anyja csak ráförmedt, hogy még néhány hétig ki kell bírniuk. Hazafelé jövet Dulcie megkérdezte, hogy kimennek-e a parkba délután, mert az iskolában azt hallotta, hogy kiskacsák vannak a tavon. Anyja erre lekevert neki egy pofont, és azt vágta a fejéhez, hogy folyton követelőzik, és ő ma különben is fodrászhoz megy.

Dulcie tudta, hogy fölösleges lenne megkérdeznie, kimehetnek-e egyedül. Apu megtiltotta, még az utcára sem engedte le őket. Ezt is meg tudta érteni. Apu utcagyerek volt, és mindig azt mondta, hogy a lányainak ennél jobb sorsot szán. Különben is jogos volt, mert mindig elvitte őket a parkba vagy fel Blackheathbe, ha éppen nem dolgozott. Még ha valami mást tervezett is eredetileg, elhalasztotta a kedvükért, ha éppen szép volt az idő.

Ezért döntött úgy Dulcie, hogy szembeszegül az anyjával. Így tiltakozott az önzése ellen, és egyúttal kalandra meg szabadságra vágyott.

Most viszont ezt már bánta. Cipője teljesen átázott és sáros volt, May pedig még rendetlenebbül festett sáros szoknyájában és kardigánjában. Csak a jó ég tudja, mit tenne velük a parkőr, ha elkapná őket, anyu pedig iszonyú dühös lenne, mire hazaérnek.

Dulcie látta, hogy a parkőr végre távolodik. Egyik kezével a biciklijét tolta, a másikkal az egyik fiút vonszolta magával a fülénél fogva. Miután Dulcie meggyőződött róla, hogy a férfi már túl messze van ahhoz, és nem veheti észre őket, kimásztak a bokor alól, és Dulcie közölte, hogy ideje hazaindulniuk.

– De én nem akarok – nyűgösködött May. – Még nem is láttuk a kacsákat. Anyu még sokáig nem ér haza.

Dulcie felsóhajtott, mert azt remélte, hogy May nem fog megint hisztizni, mint oly gyakran, ha nem kapja meg, amit szeretne. Ő maga sem akart még hazamenni, látni szerette volna a kacsákat, de sejtelme sem volt, mennyi lehet az idő, és még ki kell mosniuk a ruhájukat, s ki kell tisztítaniuk a cipőjüket, mire anyu hazaér.

– Most nem maradhatunk, elkap a parkőr – mondta Dulcie, miközben megfogta a húga kezét, és vonszolni kezdte a kislányt a kapu felé.

– Mit csinálna velünk? – kérdezte May. Inkább kíváncsinak tűnt, mint ijedtnek.

Dulcie-nak fogalma sem volt róla. Mivel még sosem járt a parkban felnőtt nélkül, csak annyit tudott, amennyit a többi gyerektől hallott. Azt mondták, hogy megveri a gyerekeket, bottal ütlegeli őket, ha virágot szednek, egy lány az iskolában meg azt állította, hogy bevitte magával a fészerbe, ahol meg kellett fognia a kukiját. Dulcie nem hitte el ezt a bizonyos történetet, de abból, ahogy a férfi korábban rájuk üvöltött, és ahogy elvonszolta Stephent, arra következtetett, hogy nagyon kellemetlen tud lenni.

– Bezárna a fészerbe, és szólna apunak – találgatott.

Apjuk puszta említésétől mindketten nagyon megrémültek. Nem volt könyörtelen ember, soha nem verte meg őket, ahogy más apukák a gyerekeiket, de az biztos, hogy nagyon haragudna, ha megtudná, hogy kiszöktek az engedélye nélkül.

Dulcie jó megfigyelő volt, sokat töprengett, és amikor meglátogatták a nagyit Deptfordban, megértette, hogy apu miért akar neki és Maynek jobb életet, mint az övé. Deptford nyomornegyed omladozó, öreg bérházakkal, szennyes utcákkal és parányi, rozzant, teraszos házakkal, mint amilyenben a nagyi is lakik, és amelyek számos családnak adnak otthont. Apu egyszer elmesélte, hogy a legtöbb gyerekből, akivel gyerekkorában játszott, csavargó és tolvaj lett, s hogy azért dolgozott olyan keményen fiatalkorában, hogy kijusson onnan. Dulcie sejtette, hogy ugyanezért vette feleségül anyut is, mert gyönyörű, és flancos a hangja.

Néha mégis úgy tűnt, az egésznek semmi értelme. Anyu mindig szívtelen dolgokat mondott apu családjáról, hogy milyen durvák és iskolázatlanok. Apu azzal szokott visszavágni, hogy anyu családja rosszindulatú sznobok gyülekezete, akik nem készítették fel az életre. Dulcie gyakran eltűnődött, hogy a csudába tudtak egyáltalán összeházasodni, ha egyszer ennyire utálják egymás családját.

Amikor befordultak a Leahurst Roadra, Dulcie rémülten vette észre apu biciklijét az előkertben. Vagy sokkal későbbre járt, mint gondolták, vagy apu korábban ért haza. Építőmunkás volt, jelenleg az Eltham Roadon dolgozott, és szombatonként nem szokott hazaérni hat előtt. Most viszont komoly bajba kerültek. Anyu valószínűleg csak felpofozná őket, nem árulná el apunak, mert akkor ő maga is nagy bajban lenne, amiért magukra hagyta őket. Most mi a csudát fognak csinálni?

– Apu otthon van – mondta Dulcie vészjóslóan a húgának, aki még nem vette észre a biciklit. – Most aztán benne vagyunk a pácban.

May úgy tett, mint akit nem érdekel a dolog.

– Nem az én hibám. Az egész a te ötleted volt.

Dulcie legszívesebben felpofozta volna. Valóban az ő ötlete volt, de May mindig kihúzta magát a felelősség alól.

– Legalább ne áruld el neki, hogy a folyóhoz mentünk – mondta Dulcie. – Majd azt mondjuk, hogy elestük a sáros fűben.

May megtorpant.

– De ez hazugság! – kiáltotta tágra nyílt szemmel. – Be kell vallanunk az igazat.

Dulcie már elsőáldozott, és talán kissé elhamarkodottan azt mondta Maynek, hogy minden bűnt be kell vallani a papnak gyónáskor.

– Ez csak egy aprócska hazugság – győzködte a húgát. – És jóindulatból tesszük, mert apu nagyon aggódna, ha azt hinné, hogy veszélyes helyen játszottunk. Majd meggyónom a templomban, de ne merészelj beárulni.

May ravaszul nézett rá.

– Nem foglak, ha nekem adod az édességed felét.

Dulcie felsóhajtott a zsarolás hallatán. Ha nem egyezik bele, May gondoskodik róla, hogy még nagyobb bajba kerüljön. Apu minden szombaton hozott nekik valami édességet, de ma este úgysem kapnák meg, valószínűleg ágyba küldik őket tea nélkül, így a semmi feléről nem nehéz lemondani.

– Rendben – mondta. – De nekem aztán ne könyörögj, hogy segítsek, ha bajba kerülsz.

Így aztán továbbmentek, s Dulcie szíve hangosan zakatolt félelmében. Apu még soha semmiért nem verte meg őket, de egy ilyen komoly engedetlenségért talán most meg fogja.

Dulcie nem használta a kulcsot, nehogy apu még sunyibbnak tartsa őket, amiért elvették a kandallópárkányról. Becsöngetett, és pár másodperccel később már hallotta is, hogy apja lejön a lépcsőn.

– Nem kérek, köszönöm – mondta apu, miután kinyitotta az ajtót, és lenézett rájuk, ahogy ott álltak a lépcsőn. Az orrukra csukta az ajtót.

Apu gyakran ugratta őket azzal, hogy úgy tett, mintha nem ismernék egymást, s ebből is látszott, hogy most nagyon jó hangulatban van, és valószínűleg azt hitte, hogy csak előreszaladtak az anyjuktól. Máskor, ha ezt játszották, Dulcie a levélnyíláson keresztül azt mondta: „Engedj be, kismalac!”, ő pedig azt felelte: „Nem eresztelek biz én, mert megeszel.” De Dulcie ma képtelen volt játszani.

Mély levegőt vett, és felnyitotta a levélnyílás ajtaját.

– Engedj be, apu, rosszak voltunk, lementünk a parkba, pedig anyu azt mondta, hogy maradjunk itthon.

Az ajtó azonnal kinyílt, és ott állt az apjuk ijesztően szigorú tekintettel méregetve őket.

Reg Taylor nagydarab ember volt, majdnem százkilencven centi magas, pajtaajtónyi vállal. Olyan veszélyesnek nézett ki, hogy a legtöbb férfi félt szembekerülni vele; szőke haját rövidre nyírta a feje tetején, hideg, halványkék szeme, ragyás bőre és széles állkapcsa volt. Ahogy szomszédja, Edna is megfigyelte, igazi nehézfiúnak tűnt, amíg el nem mosolyodott, mert olyankor az egész lényéből melegség áradt. De mindenki, még a gyerekei is hátrahőköltek, ha úgy nézett, mint most.

– Bocsánat – suttogta Dulcie. – De olyan szép volt az idő odakint, csak látni akartuk a kiskacsákat.

Reg alaposan végigmérte őket, és látta, milyen sáros a ruhájuk és a cipőjük. Azonnal rájött, hogy a folyónál jártak.

– Gyertek be – mondta. – Vegyétek le a cipőt, és hagyjátok itt, majd később elintézem.

Amíg levették a cipőjüket, a férfi a lépcső felé indult, de váratlanul megtorpant, és visszanézett.

– Hol van anyátok? – kérdezte.

Dulcie-nak elszorult a torka. Valahányszor apu az „anyátok” szót használta „anyukátok” helyett, az azt jelentette, hogy rosszban vannak.

– A fodrásznál – felelte.

Apu felhorkant, és felment a lépcsőn. A lányok levették a cipőjüket, gondosan a lábtörlőre helyezték, és kézen fogva, idegesen az apjuk után siettek.

Háromszobás lakásban éltek, melyben egy fürdőszoba és egy konyha volt. Amikor tizennyolc hónappal ezelőtt ideköltöztek a New Cross-i kétszobás lakásból, úgy érezték, mintha a mennyben járnának. New Crossban a tűzhely és a vízcsap a lépcsőfordulóban volt, a kinti vécét meg kellett osztaniuk számos más családdal, és nyilvános fürdőbe kellett járniuk. Izgalmas volt, ahogy apu kifestett és tapétázott, s a sötét, koszos lakásból igazi otthont varázsolt, ahogy együtt kiválasztották a bútorokat, és nézték, amint anyu függönyt és bútorhuzatot varr. Nem számított, hogy a bútor használt, vagy hogy nincs szőnyeg a lépcsőn. Apu azt mondogatta, hogy egyre jobban mennek a dolgaik.

Akkoriban még minden olyan tökéletesnek tűnt. Apu bevonult a seregbe, amikor kitört a háború, és Dulcie kiskorában a fronton harcolt, de most végre itthon volt, megint építkezéseken dolgozott, és minden este hazajött. A Lee Manor iskola az otthonukkal szemben volt, az utca túloldalán, a Hither Green állomás mellett szép üzletek sorakoztak, és ott volt még a park meg a könyvtár is. De a legjobb az volt, hogy anyu olyan vidám, táncol, dalol, nevet, és aput ölelgeti. Dulcie azt hitte, minden így marad örökre.

Csakhogy a boldogság nem tartott sokáig. Anyu hamar abbahagyta a nevetést meg éneklést, és köntösben mászkált a lakásban, egyik cigarettáról a másikra gyújtott, ahogy a háború alatt is, emlékezett vissza Dulcie. Nem takarította ki többé a lakást, a szennyes és a vasalatlan ruhák nagy halmokban álltak, úgy tűnt, semmi más nem érdekli, csak az, hogy néz ki, amikor elmegy otthonról.

– Gyertek be – szólt ki nekik apu, amikor felértek a lépcsőn a nappalihoz.

Besomfordáltak, és apjukat a kanapén találták. Nagy szoba volt utcára néző, kiugró ablakfülkével. Esténként, amikor behúzták a függönyt, az asztali lámpa és a pattogó tűz fényénél az aranydíszes, krémszínű tapéta nagyon elegánsan festett. Reggelente is szép volt, amikor a nap besütött, de a nap már elhaladt az ablak előtt, és a baljós fényben a szoba éppolyan lehangolónak tűnt, mint apjuk arca.

Dulcie szinte azonnal rájött, hogy apjuk már egy ideje itthon van. Munkáskezeslábasát szürke nadrágra és tiszta ingre cserélte, kitisztította a tűzhelyből az éjszakai hamut, és gyújtóst tett a helyére, hogy begyújtsanak, ha kihűl a lakás.

– Meg sem kérdem, miért nem hallgattatok anyátokra – mondta ridegen. – Jól tudom, hogy miért. De szeretném, ha belegondolnátok, mi történt volna, ha elüt egy autó vagy beleestek a folyóba.

A lányok csak álltak némán, leszegett fejjel.

– Ezért tiltottam meg nektek, hogy egyedül kimenjetek – folytatta Reg. – Mert ha ilyesmi történt volna, most nem tudnám, merre vagytok. El tudjátok egyáltalán képzelni, milyen érzés lenne nekem és anyátoknak, ha egy nap nem jönnétek haza? Honnan tudnám, hol keresselek benneteket? A kislányokat sokszor elviszik a rossz emberek, ezért fontos, hogy mindig tudjam, hol vagytok.

Kitárta a karját, és amikor a lányok megértették, hogy mégsem fogja felpofozni őket, megkönnyebbülten odaszaladtak hozzá. Ő a térdére ültette és szorosan magához ölelte őket.

– Soha többé nem viselkedhettek így – mondta fojtott hangon, durva arcát a két kis sima arc közé fúrva. – Ti ketten vagytok nekem a legdrágábbak, és csak azért vagyok veletek szigorú, mert nem akarom, hogy bajotok essen.

– El fogsz fenekelni és tea nélkül küldesz ágyba minket? – kérdezte May remegő hangon.

– Ezúttal nem – válaszolta a férfi, és Dulcie kihallotta a csodálkozást a hangjából. – De tévedés ne essék, ha még egyszer ezt csináljátok, akkor megteszem. Történetesen már egy órája itthon vagyok. Ha itthon talállak, én magam vittelek volna le a parkba benneteket, és talán még fagyizni is elmentünk volna. De ezen a hétvégén már nem kaptok se fagyit, se édességet.

A szobájukba küldte őket, hogy váltsanak ruhát, és húzzanak tiszta zoknit. Amikor kimentek a szobából, Dulcie látta, hogy apjuk az asztalhoz lép, és kezdi összeszedni a körömlakkokat meg az egyéb kozmetikumokat, amelyeket anyjuk hagyott ott reggel.

Hosszú, szűk folyosó vezetett a nappaliból a lépcső, Anne és Reg hálószobája, a konyha és végül a fürdőszoba mellett a lányok hálószobájába, a ház hátsó részébe. Szerették a szobájukat, habár a dupla ágy, amelyen osztozkodtak, elfoglalta a nagyját. Csinos, rózsaszín rózsás tapéta fedte a falakat, és rózsaszín paplan volt az ágyra terítve. A kilátás a földszinti lakások kertjeire nyílt, és mivel messze voltak a nappalitól, hangosan játszhattak anélkül, hogy a szüleik panaszkodtak volna. A délutáni nap besütött az ablakon, és itt sokkal melegebb volt, mint a nappaliban, mivel alsó szomszédjuk, az idős Mrs. Gardener folyamatosan fűtötte az alattuk lévő szobát.

Miután szoknyát, kardigánt és zoknit váltottak, a szobájukban maradtak játszani, és az ágyra másztak fel a babáikkal. Úgy tűnt, Mayt egyáltalán nem viselték meg a történtek, Belinda nevű babájához csacsogott, miközben eljátszotta, hogy megeteti egy játék cumisüvegből. Dulcie viszont még mindig nagyon aggódott, mert tudta, ha anyu hazajön, elkerülhetetlen, hogy összevesszenek a szülei, és szégyellte magát, amiért ezúttal az egész miatta van.

Nem kellett sokáig várnia. Pont miután az óra elütötte a fél ötöt a nappaliban, anyu feljött a lépcsőn, magas sarkú cipője kopogott a festett parkettán.

– Megjöttem, lányok – kiáltotta.

May leugrott az ágyról és kifelé indult, de Dulcie megállította.

– Várj, amíg apu beszél vele – súgta.

Hallották, hogy apu valami gúnyos megjegyzést tesz a hajára, majd valószínűleg bementek a nappaliba, és becsukták az ajtót, mert a lányok már nem hallották a hangjukat.

Dulcie lassan megkönnyebbült, amikor a várt veszekedés elmaradt. Fogta az Enid Blyton-könyvet, amelyet a könyvtárból kölcsönzött, May mellé feküdt az ágyra, és olvasni kezdett.

– Miért nem akkor csináltatod meg a hajad, amikor a gyerekek iskolában vannak? – kérdezte Reg, miközben odanyújtott Anne-nek egy csésze teát, és leült vele szemben a fotelba. Nem akart veszekedni, de amikor elmondta, hogy mit csináltak a lányok, a nő csak nevetett, mintha nem számítana. – Nem szép dolog bezárni őket egy ilyen remek, napsütéses napon.

– Te nem engeded, hogy odakint játsszanak – válaszolta dölyfösen a nő, és újabb cigarettára gyújtott. – Különben is meg kellett csináltatnom a hajamat, ma este dolgozom.

Ennek hallatán Reg dühbe gurult. Már az is mélységesen irritálta, ahogy a nő ült – büszkén és elegánsan, keresztbe tett lábbal, és az egyik lecsúszott cipő a lábujjain himbálózott. De bármennyire bosszantotta is a nő, mindig szíven ütötte klasszikus, ovális arca, vonásainak porcelánbabáéhoz hasonlatos tökéletessége, nagy, búzavirágkék szeme és puha, érzéki ajka.

Szép volt, amikor megismerkedett vele egy táncmulatságon a Leicester Square-i Empire-ben 1937 decemberén. Tizenhét évesen gyönyörű szeme volt, és puha, szőke haja. Őzikére emlékeztette a férfit, aki túl nagynak és csúnyának érezte magát mellette. Azóta hiába tapasztalta meg, hogy mennyire szívtelen, önző és kegyetlen tud lenni a nő, még mindig csodálta a szépségét.

Rengeteg fiatal anya vesztette el a szépségét a háború alatt – a nehézségektől, a veszélytől, a félelemtől és a tápláló ételek hiányától elszürkültek és kimerültek, s végül fiatalon megöregedtek. Kivéve Anne-t. Neki most még teltebbek voltak az idomai, lobogó haját úgy fésülte, mint a hollywoodi sztárok, bájos, kedves vonásai feltűnő szépséggé értek, tekintete merész és kihívó lett. A férfi, bár keserű megvetést érzett, hogy az asszony folyton új ruhákat vásárol és fodrászhoz jár, büszke volt a feleségére, amiért vigyáz a külsejére.

– Ma este dolgozni! – kiáltott fel. – Mondtam, hogy ma moziba megyünk.

A nő csak vállat vont, és kifújta a cigarettafüstöt.

– Majd egy másik este. Nem szóltál a lányoknak, hogy megyünk.

– Számítana bármit is, ha szóltam volna? – kérdezte Reg, és felemelte a hangját. – Mióta érdekel egy fikarcnyit is, hogy csalódást okozol nekik? Úgy egyeztünk meg, hogy csak ebédidőben dolgozol a fogadóban. Nem az istenverte szombat estéken.

– Toshnak szüksége van rám, és különben is kell a pénz – mondta a nő ezúttal védekező hangon.

– Á, Toshnak szüksége van rád, mi? – kérdezte Reg gúnyosan. – Nem számít, hogy a férjed és a gyerekeid egyedül töltik az estét. És annak aztán marha sok értelme van, hogy a hajadra költöd, amit egy este megkeresel. Meg merjem egyáltalán kérdezni, hogy ma este mit eszünk? Vagy talán éhezzünk, csak mert te egy bárpult mögött parádézol?

A nő elkapta a tekintetét, amiből Reg tudta, hogy igazat beszél, és végleg elhagyta a humora.

– Jobb lett volna, ha hozol valami ennivalót, Anne.

– Jaj, nyugodj már meg, Reg – mondta a nő, és fölpattant a kanapéról. – Nem volt időm semmit hozni. Majd leküldöm Dulcie-t egy kis halért és krumpliért.

Amikor a kézitáskájához lépett, Reg sejtette, hogy valamit el akar titkolni előle. Fölpattant, és elragadta tőle, kihalászta a tárcáját, és tartalmát az asztalra öntötte. Csak két félkoronás volt benne, egy kétshillinges, egy hatpennys és némi apró.

– Tegnap adtam neked nyolc fontot – mondta remegő hangon. – Mire költötted?

Amikor hazaért a munkából, bement a konyhába, hogy készítsen egy szendvicset, és a szekrényben csak egy fél száraz kenyeret, egy tojást, valamint egy kevéske sajtot, tejet és margarint talált.

– Vettem egy kis marhahúst holnapra – mondta a nő dacosan.

Reg megragadta a karját, és bevonszolta a konyhába. Volt ott egy kis darabka marhahús, de Reg látta a szürke színéből, hogy a piacon vette, és olyan rágós lehet, mint a cipőtalp.

– És mégis mit csináljunk vele? – kérdezte gúnyosan.

– Holnap veszek mellé zöldséget – felelte a nő, és megpróbálta kiszabadítani a kezét. – Felbosszantottak a gyerekek, és megfeledkeztem róla.

– Mutasd, mit vettél magadnak! – parancsolt rá a férje, és a karjánál fogva bevonszolta Anne-t a hálószobába.

– Jaj, Reg, ne csináld már – kérlelte a nő a sírás határán. – Muszáj volt vennem egy ruhát. Visszafizetem a béremből, és nem veszek többé semmit, ígérem.

– Mutasd! – mondta Reg, és a szekrény felé lökte a nőt.

Ő elővett egy kék ruhát, és habár Reg vajmi keveset tudott a divatról, azt még ő is meg tudta állapítani, hogy drága darab, mert finom, hímzett minta futott végig a ruhaderéktól a szoknya elején.

Ez már túl sok volt Regnek. Tudta, hogy a lányoknak új cipőre van szükségük, az alsóneműjük is szakadozott, és életében először jókora pofont kevert le Anne-nek.

– Te hiú, önző ribanc – sziszegte. – Hagyod, hogy a gyerekeid kinőtt cipőben járjanak és éhezzenek, csak hogy mutogathasd magad a kocsmában.

A nő döbbenten meredt rá nagy, kék szemével, és a férfi ettől féregnek érezte magát.

– Nem akartalak megütni – mondta gyorsan. – De istenemre esküszöm, megérdemled, Anne. Maradj csak itt. Rittyentsd ki magad Toshnak, összeilletek. Majd én megetetem a gyerekeket, és elviszem őket moziba.

Sarkon fordult, kimasírozott, és hangosan becsapta maga mögött a hálószoba ajtaját.

Anne-t komolyan megrázta a Regtől kapott pofon, olyannyira, hogy lefeküdt az ágyra, a paplanba burkolózott, és reszketett, mint a nyárfalevél, miközben hallgatta, amint férje előveszi a gyerekek kabátját és cipőit, hogy elmenjenek otthonról. Szeretett volna felkelni és a bocsánatért esedezni, megígérni, hogy ma este nem megy dolgozni, és hogy nem költi többé magára a pénzt. Valami mégis visszatartotta.

Ez mindig is így ment. Boldog volt, hogy feleség és anya lehet, hálás, hogy van egy józan, keményen dolgozó férje, szép otthona, és hogy szeretik. Mégis megvetette a lélekölő házimunkát, a kevés pénzt és monoton életét, amelyből nem szabadult. Nem erre számított, amikor beleszeretett Regbe, azt hitte, teljesen más világba menekíti, mint amilyenben felnőtt, ehelyett viszont csak ugyanazt utánozták.

Anne szülei már negyven fölött jártak, amikor ő megszületett. Első gyermekük kétévesen meghalt agyhártyagyulladásban, és már lemondtak arról, hogy valaha születik még egy. Anne egész gyermekkorában tisztában volt azzal, hogy a világot jelenti számukra, és fuldoklott túlzó gondoskodásuktól. Sosem játszhatott a többi gyerekkel, ehelyett a szülei játszottak vele, minden este társasjátékoztak, kirakóztak vagy olvastak. Elvitték cirkuszba és a tengerpartra, sétálni és csónakázni, de ő csak arra vágyott, hogy a többi gyerekkel szaladgálhasson, hogy részt vehessen az utcai játékokban, hogy egyedül végigsétálhasson a főutcán, és nézegethesse a kirakatokat.

Ikerházban éltek Elthamben, egy csöndes fasorban, és a szomszédaik éppolyan finomkodók és visszafogottak voltak, mint a szülei. Anne apja minden reggel pontban nyolc órakor elindult a belvárosi irodájába keménykalapban és sötét öltönyben, kezében becsukott esernyővel. Anyjával búcsúcsókot adtak neki az ajtóban, és köszöntötték, amikor este hatkor hazaért. Teázás közben megkérdezte, hogyan telt a napjuk, és Anne jól emlékezett, hogy már hét-nyolc éves korában eltűnődött, vajon miért kérdezi meg mindig, amikor minden egyes nap teljesen egyforma. Iskolába vitték, majd érte mentek, fél órát gyakorolt a zongorán, megterített teához, ez volt minden.

Nyári estéken ébren feküdt az ágyban, és hallgatta a többi gyerek zsivaját a távolból. Tudta, hogy a közeli lakótelepről jönnek a hangok, és anyja azt mondta, azok a gyerekek alultápláltak és elhanyagoltak, neki mégis úgy tűnt, hogy sokkal izgalmasabb az életük, mint neki.

Tizenhat éves korában magániskolába küldték, ahol titkárnőket képeztek ki. Egyszeriben egyedül utazott mindennap a vonaton, és már nem kellett iskolai egyenruhát viselnie. Ez önmagában már majdnem elég volt, de legnagyobb örömére új barátokat szerzett, akiket végre a szülei is kedveltek. A legtöbb lány szülei gazdagabbak voltak, és magasabban álltak a ranglétrán, mint az ő családja, és meghívták magukhoz teára, sőt időnként náluk is aludt. A sors fintora, hogy szülei megbíztak ezekben az emberekben, mert nem érdekelte őket különösebben, hogy mit csinál a lányuk, amíg senki sem szól bele az életükbe. Így aztán amíg Mr. és Mrs. Hobbs elégedetten azt hitte, hogy Anne az elittel barátkozik, és vigyáznak rá, valójában azt tanulta meg, hogyan sminkelje magát, szemezett a fiúkkal, kipróbálta az alkoholt, és felfedezte a West Endet.

Semmi rosszat nem csinált, csak kóborolt és vihorászott, s amikor a fiúk megpróbálták fölszedni, a legtöbb, amit megengedett nekik, hogy megcsókolják, mielőtt hazament az utolsó vonattal. De mire tizenhét éves lett, már ősz volt, és túl hideg ahhoz, hogy az estéit odakint töltse. Teljes bizalomba ringatta szüleit, akik már nem ellenőrizték, ha azt mondta nekik, hogy valakinél alszik. Így amikor az egyik lány azt javasolta, hogy menjenek el táncolni a Leicester Square-i Empire-be, Anne-nek ezt nem kellett kétszer mondani.

Még csak harmadjára járt az Empire-ben, amikor megismerkedett Regdzsel, és azonnal beleszeretett. Tudta, hogy pont az ellentéte annak, akit a szülei neki szántak – építőmunkás, nem irodai alkalmazott, erős dél-londoni akcentussal beszélt, feltűnő, kézzel varrt öltönyt viselt, amilyet a piperkőcök, arca pedig olyan volt, mintha ököllel gyúrták volna. Amikor először a karjába vette, hogy táncoljanak, Anne váratlanul megtapasztalta, mi a vágy. Volt benne valami állatias és nyers, amitől elgyengült, és hiába vonta félre később az egyik barátnője, hogy figyelmeztesse, a férfi túl öreg hozzá, és valószínűleg veszélyes is, ő nem hallgatott rá.

Később Reg elkísérte őt és a barátnőjét, Marianne-t a Charing Cross állomásra, hogy felszálljanak a Petts Woodba induló utolsó vonatra. A vonat érkezése előtt a karjába zárta Anne-t, és olyan szenvedéllyel csókolta meg, hogy Anne már tudta, elmegy a megbeszélt hétfői randira, még ha hazudnia kell is a szüleinek.

Miután Reg elment a gyerekekkel, Anne fölkelt. Fürdővizet engedett, és hideg vizes flanelt szorított feldagadt arcára, amíg várta, hogy megteljen a kád.

– Még csak huszonhét éves vagyok – közölte hangosan a tükörképével. – Nyilván többet érdemlek ennél.

Később, amikor ellazult a kádban, a fejére csavart törülközővel, elgondolkodva nézte saját meztelen testét. Narancsbőrnek nyoma sem volt, melle éppolyan feszes, mint tizenhét évesen.

– Bárcsak ne estem volna teherbe – motyogta.

Nem Reg vette rá, hogy szerelmeskedjenek, ő akarta, hogy megtörténjen. A férfi várni akart, amíg összeházasodnak, ám a csókolózás és a petting nem elégítette ki Anne-t, ahogy a titkos találkák sem. Anyjának talán igaza volt, amikor azt állította, Anne pontosan tudta, ők csak akkor fognak megbékélni a férfival, ha a lányuk megszégyenül.

Anne elfintorodott, amikor felidézte a csúnya jelenetet 1938 egyik nyári estéjén, amikor Reg meglátogatta őket, hogy együtt közöljék Anne szüleivel a hírt.

Apja egész idő alatt állva maradt, háttal a kandallónak, száját undorodva összeszorította.

– A maga gyerekével terhes! – jelentette ki. – Biztos megerőszakolta, az én lányom sosem hagyná, hogy egy ilyen állat hozzáérjen.

Anyja még rosszabb volt. Úgy zokogott a kanapén, mintha azt mondták volna neki, hogy a lányát széttépte egy veszett kutya.

Reg viszont csodálatra méltón viselkedett, egész idő alatt nyugodt volt, és ragaszkodott hozzá, hogy végighallgassák.

– Tudom, hogy elítélnek, mert tíz évvel idősebb vagyok Anne-nél, és csak egy deptfordi építőmunkás, nem ügyvéd vagy orvos, akit a lányuknak szántak. De szeretem őt, ő is szeret engem, és mihamarabb össze szeretnénk házasodni.

Apja szónokolt és összevissza beszélt, anyja zokogott és Reget sértegette, közönséges hozományvadásznak nevezte. Reg mégis megőrizte a nyugalmát.

– Adjanak nekem egy esélyt – mondta. – Gondoskodni fogok Anne-ről és a kisbabánkról. Sosem szenved majd szükséget, és engedjék meg neki, hogy hozzám jöjjön, hacsak nem akarnak egy zabigyereket a családban.

Szülei természetesen beleegyeztek. Ahogy Reg is rávilágított, nem akarták, hogy egy törvénytelen gyerek szégyent hozzon a családra. Ám meg sem próbálták megkedvelni Reget, ócsárolták az apró lakást, amelyet a férfi Lee Greenben szerzett, és nem voltak hajlandók meglátogatni őket. Mire decemberben Dulcie megszületett, már mindenki a háborúról beszélt, a férfiakat behívták, és Anne-nek az volt a benyomása, hogy a szülei azt remélik, Reg meghal a fronton, és így visszakapják a lányukat az otthonukba, ahová szerintük tartozott.

Reg azonban túlélte a háborút. Anne anyja halt meg az egyik légitámadásban, miközben az óvóhely felé sietett a lewishami vásárlásból.

– Jaj, anyu, olyan szűk látókörű voltál, hogy meg sem próbáltad meglátni a jót Regben – sóhajtott Anne, és fölállt, hogy leszappanozza magát. – Ha megbocsátottál volna nekem, talán minden másképp alakul.

Anne visszaült a fürdőkádba, és felidézte anyja halálát. Anne-t Sussexbe evakuálták, amikor Dulcie hét hónapos volt, egy nagy vidéki házban szállásolták el Hastings közelében három másik fiatal anyával együtt. Az ő társaságukban és a falusi asszonyok tanácsainak meg segítségének hála, biztonságban érezte magát, és boldog volt, mert életében először ő maga hozta meg a döntéseit, és végre önállóságot tanult. Amikor Reg meglátogatta, mielőtt a sereggel a tengerentúlra küldték, még arról beszéltek, hogy Sussexben maradnak a háború után. Boldogságát azonban összezúzta anyja 1940 szeptemberében bekövetkezett halála.

Apja nem bírt egyedül maradni, rávette Anne-t, hogy menjen haza és gondoskodjon róla, hiába volt veszélyes Londonban maradni. Apja egész idő alatt sírt, elvárta, hogy mindenben kiszolgálja, akárcsak az anyja azelőtt, folyamatosan panaszkodott Dulcie-ra, és Reget szidalmazta. Közben záporoztak a bombák, és minden éjszaka maga volt a pokol.

Elviselhetetlen volt vele élni. Anne vissza akart menni Sussexbe, de a kötelességtudata azt súgta, hogy apja közelében keressen szállást, így aztán beköltözött egy nyomorúságos kis lakásba New Crossban. Ám amikor apja három évvel később meghalt, kiderült, mennyire semmibe vette a lánya önfeláldozását és jövőjét, mert mindenét, a házát és a vagyonát is az öccsére hagyta, és a lányára és az unokáira semmit.

Anne könnyes szemmel mászott ki a fürdőkádból. Reg számtalanszor mondta, hogy maga mögött kell hagynia a múltat, és ő azt kívánta, bárcsak képes lenne rá, de az nem engedte. Lassanként megmételyezte, és olyan emberré változtatta, amilyen nem akart lenni.

Mielőtt felöltözött, elővette a ginesüveget a szekrény hátuljából, ahová dugta, és meghúzta. Az ital égette a torkát, és könnybe lábadt tőle a szeme, de azonnal felmelegítette, és elnyomta az ürességet a bensőjében.

Két órával később, nyolckor már a Station Hotel bárpultja mögött mérte az italt mosolyogva, mintha ő lenne a világon a legboldogabb. A bár zsúfolt volt, mint minden szombat este, akárcsak a kocsma a szomszédban, és javában folyt egy parti hátul, a bankett-teremben.

Tosh, a kocsmáros a bár sarkában állt, egyik kezében jókora whiskysüveg, a másikban szivar, és Anne-t nézte. Szerette bámulni az italmérés közben ringó mellét meg a szűk ruha alatt kirajzolódó formás kis feneke körvonalát, és tudta, hogy ismét magáévá teszi, mielőtt véget ér az éjszaka.

Senki, még maga Tosh sem tudta, hogy honnan ered a beceneve – az igazi neve Albert Bright volt. Stepney-ben született 1900-ban, és miután profi bokszoló lett, megtartotta a gyerekkori becenevét. Habár sosem emelkedett fel a bajnokok szédítő magasságába, eleget keresett ahhoz, hogy vásároljon magának egy vendéglőt a Mile Enden, és a háború alatti feketekereskedelemből összegyűlt annyi pénze, hogy megvegye ezt a helyet.

A Leahurst Road sarkán, közvetlenül a Hither Green állomással szemben a nagy, VII. Eduárd korabeli épületek kisebb aranybányának bizonyultak. A közvetlen környezetben nem volt más vendéglő, a fönti szobák az utazó ügynökök kényelmes központjává váltak, ahonnan a belvárosba és a West Endre utaztak, és volt két bankett-terem is, amelyeket bérbe adott partikra és esküvőkre.

Tosh nős volt, de a felesége tizenkét évvel ezelőtt megszökött egy tengerésszel. Nem hiányzott neki, csak a büszkeségét sértette, de azóta minden nőre gyanakodott. Tudta magáról, hogy nem vonzó férfi, alacsony, köpcös és kopaszodó. Orrát túl sokszor betörték, fogai rosszak voltak, és szerette a hasát. A nők mégis mindig flörtöltek vele. Azt állították, hogy van stílusa, és megnevetteti őket, de ő tudta, hogy csak a pénze kell nekik.

Anne Taylor se volt különb. Csak a kiutat kereste unalmas házasságából. Vele azonban elszámította magát. Lehet, hogy Anne a legjobb áru, amiben valaha része volt, gyönyörű, mint egy májusi reggel, és vétek lenne elszalasztani, de esze ágában sem volt a nyakába venni két kölyökkel, és magára haragítani egy olyan embert, mint Reg.

Mégis felkészült, hogy egy kicsit elnyújtsa a játékot. Megremegett a puszta gondolattól, hogy abba a szexi szájba teheti a farkát, és amikor látta, hogy kezd ritkulni a tömeg a bárpult túloldalán, magához intette Anne-t.

– Mit szólnál egy kis szünethez? – kérdezte. – Janet majd átjön a kocsmából helyettesíteni. Fölmegyünk egy italra.

Anne felnyögött magában, mert pontosan tudta, hogy Tosh mit akar, és már nem először bánta meg, hogy viszonyt kezdett vele. Tavaly december óta dolgozott itt ebédidőben, és élvezte, hogy Tosh mindig megdicsérte, milyen szép. Hamarosan ott maradt délutánonként a fogadóban zárás után, és egy ital mellett a férfi mesélt neki bokszolói múltjáról, az elegáns mulatóhelyekről, ahová járt, és az elbűvölő emberekről, akikkel találkozott. Anne érezte, hogy a férfinak még mindig hiányzik ez az élet, és azt gondolja, hogy a megfelelő nővel az oldalán visszatérhetne hozzá. Azon kapta magát, hogy folyton a férfira gondol, és arról ábrándozik, hogy ő maga az a nő, aki meseszép estélyiben és nercbundában beleveti magát az éjszakába.

Karácsonykor farkasordító volt a hideg, és eleredt a hó. A lakás jéghideg volt, az ablakok belsejét jégvirágok borították, már az öltözködés és a mosakodás is fájt, kínszenvedés volt kimosni és megszárítani a ruhákat, s találni valami a boltban, amiből vacsorát lehet főzni. Regnek mintha fel sem tűnt volna a hideg, és bosszantotta, hogy Anne nem tudja elviselni. Ha nem lett volna a pincérnői munkája, talán bele is őrülne, gondolta, mert ott legalább meleg van, és néhány ital meg némi flörtölés enyhíti az elkeseredését.

Tosh pedig annyira figyelmes, annyira gondoskodó! Gyakran adott neki néhány hússzeletet vagy némi vagdalt húst, hogy vigye haza, amikor már felhasználta a húsfejadagját, és a kezébe nyomott egy fontot, hogy menjen el fodrászhoz, de elsősorban az elismerése, nem pedig a vágyai csábították Anne-t egy kis csókolózásra és ölelkezésre.

Február közepén Anne végre beleegyezett, hogy lefeküdjenek egymással. Az is úgy kezdődött, hogy odahaza be voltak fagyva a vízcsövek, és Tosh azt javasolta, hogy fürödjön meg nála, odafönt a lakásában. Mennyei volt a fürdőszobájában, amelyet hatalmas radiátor tartott melegen, a víz forrón zubogott, és a két nagy gin, amelyet fürdő előtt megivott, olyan kellemes öntudatlanságba ringatta, hogy abban a pillanatban semmivel sem törődött. Majdnem egy teljes órán át pancsolt, amikor Tosh besétált egy meleg, puha törülközővel az egyik kezében és egy nagy adag itallal a másikban. Anne-re csavarta a törülközőt, bevitte az asszonyt a hálószobába, és habár nem volt valami jó szerető, a dolog romlottsága, a meleg meg a kényelem, valamint a gin egészen kellemessé tette a dolgot.

Anne örült, hogy nem katolikus, mint Reg, különben meg kellett volna gyónnia a félrelépést. Másképpen vezekelt érte, mert minden Toshsal töltött alkalom után, ami soha többé nem volt olyan jó, mint először, haza kellett mennie, és Reg meg a lányok szemébe kellett néznie. Tudta, hogy cserbenhagyja őket, ha nem főz nekik ételt, s hagyja, hogy a lakás koszos és rendetlen maradjon, de ahelyett, hogy a bűntudat jobb emberré tette volna, úgy tűnt, pont az ellenkező hatással van rá. Minél többet panaszkodott Reg, annál kevesebb házimunkát végzett el Anne, és minden éjjel, amikor lefeküdt aludni, káprázatos életről álmodott, selyembe és szaténba öltözötten, gyémántokkal a nyakán, egy olyan férfi oldalán, aki el akar dicsekedni vele a világnak.

Tudta, hogy gonoszság, mégis sokszor álmodozott Reg haláláról. Nem mintha valóban a halálát kívánta volna, csupán szabadságra vágyott, mint gyermekkorában. Talán ezért ingerelte olyan sokszor azzal, hogy új ruhákat vett – sosem gondolta végig, csak jól akart kinézni, de talán így akarta feldühíteni a férjét annyira, hogy az végül elhagyja.

– Gyere már! – mondta Tosh türelmetlenül, miután ismét javasolta, hogy felmenjenek egy italra.

Anne kényszeredetten elmosolyodott.

– Egy kis szünet valóban jólesne – mondta, holott valójában beszélgetni sem volt kedve, nemhogy lefeküdni a férfival. Tudta, hogy hiba volt viszonyt kezdeni Toshsal, de jóban akart lenni vele, ha Reg esetleg úgy döntene, hogy kirakja az utcára.

Tosh kitöltött egy jókora gin-tonikot odafönt, a nappaliban. Volt idő, amikor Anne csodálta a lakást a hivalkodó, szövetutánzatú tapétával, koktélbárral, rádióval és kényelmes kanapékkal, de ma este ugyanolyan közönségesnek tűnt a hely, mint maga Tosh. A férfi alighogy kitöltötte neki az italt, már ki is gombolta a sliccét, elővette petyhüdt farkát, és azt kérte, hogy Anne állítsa fel.

– Most nem igazán vagyok abban a hangulatban – válaszolta Anne, és elfordította a tekintetét. – Ma összevesztünk Regdzsel, a dolgok egyre rosszabbul mennek otthon, és még meg is ütött.

Arra számított, hogy Tosh felöltözik, mellé ül, és biztosítja, hogy ha kell, gondoskodni fog róla, de a férfi nem ezt tette. Ehelyett eléje állt, megragadta a fejét, és a lába közé nyomta.

– Nyeld le – mondta, és olyan szorosan tartotta Anne fejét, hogy ő nem tudta elhúzni. – Egész este a föl-le ugrándozó cicidet bámultam, és baromi kanos vagyok.

Undorító volt az egész – semmi gyöngédség, se kedves szavak, se egy kis odafigyelés, pusztán vadállatiság. A férfinak áporodott szaga volt, mocskos dolgokat morgott, és olyan mélyre lenyomta magát Anne torkán, hogy ő öklendezni kezdett. Még annyi tisztesség sem volt benne, hogy kivegye a farkát a szájából, amikor elélvezett.

Anne elfordult, és a zsebkendőjébe köpött, majd gyorsan belekortyolt a ginbe. Könnybe lábadt a szeme a megaláztatástól, és amikor Tosh mellérogyott a kanapéra, és megpróbálta átölelni, ő elhúzódott.

– Ne merészelj még egyszer így bánni velem – sziszegte a nő. – Nem holmi kurva vagyok.

– Bocs, cica – mondta a férfi, de közel sem úgy festett, mint aki szégyelli magát. – Magával ragadott a hév. Később jóváteszem.

– Nem maradhatok sokáig – mondta Anne, és azt kívánta, bárcsak most azonnal hazamehetne. – Mondtam már, hogy rosszul állnak a dolgok otthon. Azt hiszem, Reg még ki is dobhat otthonról.

– Hát, az én ágyamban minden éjjel van hely neked – mondta Tosh, mintha csak tréfa lenne az egész.

Anne feldühödött.

– Egy kicsit sem törődsz velem? – kérdezte ingerülten. – Mondtam már, hogy Reg ma megütött, szomorú vagyok és félek, te meg csak rontod a helyzetet. Bár sose jöttem volna ide dolgozni, csak baj van, amióta itt vagyok.

– Ugyan már, kicsim – mondta Tosh, és magához ölelte, majd megcsókolta. – Tudod, hogy fontos vagy nekem, csak nem vagyok érzelgős alkat. De ki kell békülnöd az embereddel, gondolnod kell a kicsikre is. Maradj itt, idd meg az italodat, és gyújts rá, amíg le nem higgadsz. Nekem vissza kell mennem a bárba.

Anne engedelmeskedett, de Tosh szavai és viselkedése korántsem nyugtatták meg, csak még jobban elkeserítették, és újabb rossz emlékeket idéztek fel benne.

Reg és a lányai kézen fogva sétáltak végig a gyéren kivilágított aluljárón a Hither Green állomás alatt. Tojást és sült krumplit ettek egy kávézóban, aztán elmentek a Park moziba. Ebben a meglehetősen öregecske filmszínházban ritkán vetítettek új filmet, s úgy töltötték meg a nézőteret, hogy dupla programban régi, népszerű, nagy filmeket vetítettek. Aznap este a Dumbo, majd a Daddy Long Legs volt műsoron Shirley Temple főszereplésével, és bár mindkét lány odavolt a Dumbóért, a második film alatt May elkezdett izegni-mozogni, és Regnek nem maradt választása: ki kellett jönniük a moziból. Dulcie a dombról lejövet egész úton azért panaszkodott, hogy May tönkretette az estét.

– Most már elég, Dulcie – mondta Reg végül. – May még csak ötéves, nem tud sokáig koncentrálni. Egy nap majd végignézzük a Daddy Long Legset is.

Dulcie elhallgatott, végtére is kellemes meglepetés volt kimozdulni otthonról apuval. Amikor hallotta, hogy apja felemeli a hangját anyu ruhája miatt, arra számított, hogy sokkal rosszabb estéjük lesz.

– Bemehetünk meglátogatni anyut? – kérdezte May, amikor kijöttek az állomásról. Ritkán voltak az utcán sötétedés után, és a kivilágított Station Hotel nagyon csábítónak tűnt az ajtaján kiszűrődő zeneszóval.

– Természetesen nem – mondta Reg. – Nem gyerekeknek való hely.

– De még nem is láttam az új ruhájában!

Dulcie szigorúan rápillantott a húgára – néha megesküdött volna rá, hogy May féleszű. Tudnia kell, hogy apu és anyu ma a ruha miatt veszett össze. Majd mindjárt azt is elmondja apunak, hogy megkergette őket a parkőr.

– Gondolom, holnap is fölveszi – mondta Reg, és Dulcie meglepetésére nem tűnt mérgesnek, talán már meg is bocsátott neki. Úgy gondolta, hogy a szülei nagyon furcsák néha, és a nagyi már többször is megjegyezte, hogy olyanok, mint a tűz és víz. Amikor éppen nem veszekednek, akkor odavannak egymásért, csókolgatják és ölelgetik egymást. Ez legalább annyira zavarba hozta Dulcie-t, mint amennyire feldúlta a veszekedés. Azt kívánta, bárcsak olyanok lennének, mint Mary Abbott szülei pár házzal arrébb. Ők egyszerűen csak mindig kedvesek egymáshoz, se nem ömlengenek, se nem civakodnak. De persze Mr. Abbott nagyon kicsi ember, a felesége pedig nagydarab, dundi, és csúnyácska. Talán ezért jönnek ki olyan jól?

– Ágyba, de gyorsan – mondta Reg, miután hazaértek. – Amíg levetkőztök, melegítek egy kis tejet.

Amíg arra várt, hogy felmelegedjen a tej, körbenézett, és elfintorodott a konyha láttán. A falakon zsírfoltok, a linóleumot már hetek óta nem mosták föl, az asztalterítő és a függönyök mocskosak. Tizennyolc hónappal ezelőtt, amikor beköltöztek, fehérre meszelt mindent, a konyhaszekrényt és az ablakkereteket pedig lefestette élénksárgára. Anne-nek annyira tetszett, hogy sárga pamutterítőt meg -függönyt varrt hozzá, és vett néhány növényt az ablakpárkányra. Hogyan hagyhatta, hogy ilyen állapotba kerüljön a hely? Nem látta a mocskot, vagy csak nem érdekelte?

Reg nem értette a nőt, de még mindig ugyanúgy szerette, mint amikor összeházasodtak, és az álmait még nem adta fel. Pár éven belül belevág a saját vállalkozásába, és vesz maguknak egy takaros kis házat a kertvárosban. Talán ha Anne visszakerül a környezetbe, ahová tartozik, ismét boldog lesz.

Regnek hét testvére volt. Gyermekkorát és ifjúságát beárnyékolta az éhezés, a szegénység és a részeges, erőszakos apa. Mégis már hét-nyolc évesen érezte, hogy megvan az esélye a jobb életre, és mindig ezt kereste. Amíg testvérei megelégedtek azzal, hogy üres bádogdobozokat rugdostak a koszos utcákon, vagy a sárban játszottak a pataknál, ő hosszú sétákat tett a Greenwich Parkon át, hogy megnézze a nagy házakat Blackheathben, és megcsodálja a gyönyörű kerteket.

Anyja mintha olvasott volna a gondolataiban, mert amikor tizennégy éves volt, rábeszélt egy építési vállalkozót, hogy vegye fel a fiát maga mellé inasnak, pedig ez további nehézségeket okozott az asszonynak. Amíg Reg régi játszótársai bűnözőkké váltak, addig ő rendületlenül kitartott a munkája mellett. Még a tizenkét órás téglacipelés és betonkeverés után is eljárt az esti iskolába. Nem elégedett meg a kőművességgel, kitanulta a vakolást, kárpitozást meg vízvezeték-szerelést, s ennek köszönhetően még a válság sötét évei alatt is tudott dolgozni, és támogatta az addigra megözvegyült édesanyját és fiatalabb testvéreit.

Huszonhét éves volt, amikor megismerkedett Anne-nel, és habár előtte járt már lányokkal, egyikük iránt sem érzett így. Anne illatos haja, kifinomultsága és kulturált hangja azokra a csodás házakra emlékeztette Blackheathben, amelyekben gyerekkorában gyönyörködött. Azon kapta magát, hogy úgy pirul, mint egy tizenhat éves, hevesen ver a szíve, és csüng a lány minden szaván. De Anne is ugyanezt érezte, bármikor vonatra vagy buszra pattant, hogy találkozzon vele, szerelmes leveleket küldözgetett neki, amikor ő vidéken dolgozott, s olyan édes románcba vonta be, amelyről addig azt hitte, csak a mesékben létezik. Alig néhány hét után, még mielőtt szeretkeztek volna, megkérte a lány kezét, mert úgy érezte, egymásnak teremtették őket.

Kemény élet állt előttük, ezt nem kerülhették el. Anne szüleinek ellenségessége, a különválás a háború alatt. Aztán Anne elvesztette az anyját, és ott volt az a sok kellemetlenség az apjával, amikor megpróbált megélni két kisgyerekkel. Igaz, minden nőnek nehéz élete volt a háború alatt, ezzel nem állt egyedül, de már túl vannak rajta, rendes helyen élnek. A lányok okosak és egészségesek. Akkor hát miért nem törődik már velük?

A tej megmelegedett, Reg kitöltötte két bögrébe, belekevert egy-egy kanál cukrot, és bevitte a lányoknak. Ők már az ágyban ülve várták, és Reg önkéntelenül is elmosolyodott, mert olyanok voltak, mint két angyal a vállukra omló, kifésült, selymes, szőke hajukkal és fehér hálóingükkel.

– Először imádkozzatok – mondta, és az ágy végére ülve nézte, ahogy elmondják a rózsafüzért. Ismét elmosolyodott, amikor látta, hogy May félig behunyt szemmel felsandít a nővérére, és utánozni próbálja. Folyton elfelejtette a szöveget, csak mozgatta az ajkát, és időnként azt motyogta, hogy „üdvözlégy”, de Dulcie szó szerint tudott mindent. Erről eszébe jutott az az idő, amikor ő volt ilyen korú – akkoriban csak arra vágyott, hogy ministráns lehessen, mert a templom volt a kedvenc helye. Szerette a békességet, a tömjén, a méhviasz meg a virágok illatát, és még jól emlékezett, milyen kétségbeesetten imádkozott a csodáért, hogy apja hagyja abba az ivást meg az anyja verését, és hogy elköltözhessenek Deptfordból valami szép helyre. Imái süket fülekre találtak Istennél. Tizenhét éves volt, amikor apját holtan találták egy sikátorban, ahol szívrohamot kapott, miközben hazafelé botorkált a kocsmából. Nem volt pénzük rá, hogy elköltözzenek, a gyerekek egyetlen vigasza az volt, hogy többé nem kell úgy látniuk az anyjukat, hogy monokli van a szeme alatt.

Ahogy elnézte Dulcie-t, eltűnődött, vajon neki is van-e titkos imája. A kislány sokat töpreng, jó megfigyelő, szívesebben marad a háttérben, és csak figyeli a többieket. Mégis sok jó tulajdonsága van, ő a legjobb olvasó az osztályban, szépen rajzol és fest, majdnem olyan jól varr, mint a nagyanyja, és csak egyszer kell neki elmagyarázni valamit, máris megérti.

May azonban más. Korántsem fejlődik annyit, mint Dulcie az ő korában, de talán csak azért, mert a nővére annyi mindent megcsinál helyette. Szeret rivaldafényben lenni, és különösebb erőfeszítés nélkül magára tudja vonni a figyelmet a csacsogásával meg a nevetésével. Reg úgy sejtette, hogy még ha nem lesz is annyira okos, mint a nővére, olyan ember válik belőle, aki meg tudja ragadni a lehetőségeket, mert már most, ötévesen is nagyon eltökélt.

Nagyon szerette őket, és jól tudta, hogy a házassági problémáit meg kell oldania, mielőtt kárt tennének a gyerekekben.

– Áldd meg, Istenem, a nagyit – mondta Dulcie, miután befejezte a rózsafüzért. – És kérlek, tedd újra boldoggá anyut.

Regnek elszorult a torka, és viszketni kezdett a szeme. Föléjük hajolt, megcsókolta őket, és kisietett a szobából. Még egy gyerek is beletrafál. Anne boldogtalan, és talán neki kell megtalálnia a probléma gyökerét.

Reg elbóbiskolt, de felébredt, amikor meghallotta Anne magas sarkújának a kopogását az utcán. Felkelt a fotelból, és résnyire húzta a függönyt, hogy meglesse. Anne még akkor is elegánsan, feltartott fejjel, kiegyenesedve járt, ha fáradt volt a hosszú este után. Haján megcsillant az utcai lámpák fénye, teste formás és kívánni való volt az új ruhában. Reget már nem is érdekelte, mennyi pénzt költött rá, csak arra vágyott, hogy feljöjjön, átölelje, és azt mondja, mint régen, hogy szereti.

Kisurrant a konyhába, és föltette a teát. Talán ha beszél vele, ezúttal jutnak valamire, aztán ágyba bújnak és szeretkeznek.

Pont felforrt a víz, mire Anne felért a lépcsőn. Kézitáskáját a korlátpillérre akasztotta, és nem csupán fáradtnak tűnt, hanem teljesen kimerültnek és elcsigázottnak is, Reg pedig megsajnálta.

– Épp teát főzök – mondta, mielőtt visszaindult a konyhába. – Menj, polcold fel a lábad, mindjárt behozom.

Anne a kanapéra roskadt, és amikor Reg bejött, idegesnek tűnt, mintha további szidalmazásra számítana.

– Nagyon sajnálom, hogy megütöttelek – mondta Reg, és odanyújtotta a teát.

– Én provokáltalak – felelte Anne. – Nem számít.

– Hol rontottuk el? – kérdezte Reg, és leült a szemközti fotelba. – Ki kell derítenünk, hogy mi a baj, ez így nem mehet tovább.

– Nem a te hibád Reg, hanem az enyém – válaszolta a nő ernyedten. – Jobbat érdemelsz nálam. Nem tudok olyan lenni, amilyennek te akarsz.

– Mit gondolsz, milyennek akarlak? – kérdezte gyengéden a férfi.

Anne nem válaszolt azonnal, csak a homlokát ráncolta, mintha rendet próbálna tenni a gondolatai közt.

– Tökéletes feleségre és anyára vágysz – mondta végül. – Aki egyfolytában suvickol és takarít, mint az anyád, vacsorát tesz az asztalra, amikor hazajössz, és nem lát tovább a négy falnál.

Reg felnevetett.

– Ha ezt akarnám, az anyámmal élnék – mondta. – Egyáltalán nem erről van szó. El tudok viselni egy kis rumlit, és megvárom a vacsorát. De egy olyan feleséghez szeretnék hazajönni, aki örül, ha megpillant, olyan anyához, aki beszélget és játszik a gyerekeivel, és olyan feleséghez, akivel együtt tervezhetem a jövőmet, és nem költi el a pénzt, amit arra teszek félre, hogy megvalósíthassuk az álmainkat.

– De hát éppen erről van szó, Reg – fakadt ki a nő hirtelen. – Te mindig csak a jövőről beszélsz. Spóroljunk, gazdálkodjunk, egyre csak várjunk. Ezt nem bírom elviselni, én most akarok élni.

– Velem?

Még magát Reget is meglepetésként érte, ami kiszaladt a száján. De miután kimondta, rájött, hogy létfontosságú kérdés. Anne vele akar-e élni, vagy sem?

Anne habozott, és már ennyi is elég volt.

– Nem akarsz velem élni – mondta a férfi. – Vagy igen?

Anne a tenyerébe temette az arcát.

– Miért kérded? – kérdezte az ujjain keresztül. – Erre lehetetlen válaszolni.

– Nem. Megteszi egy igen vagy nem is.

– De ez nem ilyen egyszerű – mondta a nő.

– Miért? – Reg meglepődött, milyen nyugodt a hangja.

– Mert sokszor boldog vagyok veled.

– Máskor meg nem?

Anne bólintott.

– Akkor beszéljünk arról, amikor boldogtalan vagy – mondta Reg. – Mit érzel?

– Mintha csapdában volnék, mint egér a ketrecében, és csak a keréken tud körbe-körbe járni – fakadt ki Anne.

– Én is elmondhatom ugyanezt – vonta meg a vállát Reg. – Egész nap megállás nélkül robotolok. Szívesebben üldögélnék a tengerparton, vagy motoroznék egy üres országúton, vagy akár iszogatnék a kocsmában, de dolgoznom kell, hogy ne haljunk éhen.

– Tudtam, hogy nem fogod megérteni – mondta Anne sértődötten. – Mindig arra lyukadunk ki, hogy milyen keményen dolgozol értünk.

– Egyáltalán nem így van, szívesen dolgozom, hogy mindannyiunknak jobb legyen, és közben arról álmodom, hogy egyszer majd meg tudom venni azt a motort, vagy a saját kertünkben napozhatok. Az álmaimban ti is benne vagytok. Te miről álmodozol?

– A szabadságról!

Anne felemelte a hangját, amikor ezt mondta, és Reg tudta, hogy a felesége szívéből szólt.

– Tőlem akarsz szabadulni?

– Igen. Nem. Jaj, nem is tudom – mondta Anne, és azonnal elsírta magát.

Reg elgondolkozott. Az ösztöne azt súgta, hogy az első válasz az igazság, de Anne-nek nincs elég bátorsága beismerni.

– Azt akarod mondani, hogy el akarsz válni? – kérdezte Reg alig hallható hangon. – Hogy kilenc év után le akarod zárni a házasságunkat? Miért, Anne? Mi lesz a gyerekekkel?

– Miért kellett megint rákezdened, amint hazajöttem? – mordult rá váratlanul Anne. – Kimerültem, most nem tudok gondolkodni.

Mindig valami hasonló kibúvóval tért ki a viták elől. Reg többnyire ráhagyta, de ma este esze ágában sem volt.

– Dehogynem tudsz gondolkodni – makacskodott. – Pontosan tudod, hogy miért vagy boldogtalan, csak annyit kell tenned, hogy elmagyarázod, különben hogyan segítsek? Próbálj meg visszaemlékezni, és gondold végig, mikor kezdődött.

Anne hidegen nézett rá.

– Amikor anyu meghalt, gondolom – mondta. – Minden rendben volt, amíg vissza nem kellett jönnöm, hogy apuval éljek. Attól kezdve egyik baj érte a másikat, és te sosem voltál mellettem.

– Nem az én hibám volt – felelte a férfi monoton hangon. – Mindenkinek nehéz volt. Tudom, hogy kemény lehetett a kisbabával, az élelmiszerjegyekkel, a bombákkal, meg minden. Hazalátogattam, amilyen gyakran csak tudtam.

– De az nem volt elég – vágott vissza Anne. – Féltem, és magányos voltam, Dulcie egy rakás szerencsétlenség volt, apu folyton panaszkodott, sosem tudtam átaludni egy éjszakát sem. Minden éjjel rettegtem, amikor az óvóhelyre kellett mennünk, hogy meghalok, és nem lesz, aki vigyázzon Dulcie-ra.

Anne mindig felemlegette ezt az időszakot, valahányszor szóba került a háború, és Reg úgy érezte, már túltárgyalták a témát.

– De a dolgok jobbra fordultak, miután New Crossba költöztél – mondta. – Sokkal boldogabb voltál a két szomszédlánnyal, végre volt társaságod.

– Azok a némberek! – mondta Anne epésen.

– Azt mondtad, kedveled őket! – mondta meglepetten Reg.

– Az még az előtt volt, hogy alaposabban megismertem őket – felelte Anne. – Ribancok voltak, folyton kicsúfoltak a hátam mögött.

Ez új volt, Anne eddig semmit sem mondott azokról a lányokról.

– Miért? – kérdezte Reg.

– Mert próbáltam kicsinosítani a lakást, és rád vártam. Gúnyt űztek abból, ahogy beszélek és öltözködöm, folyton azt mondogatták, hogy minden katona hűtlen a kedveséhez vagy a feleségéhez. Ostobának éreztem magam miattuk.

Reg jól emlékezett arra, hogy egy kicsit aggódott, amikor Anne összebarátkozott azzal a két gyári munkáslánnyal. A húszas éveik közepén jártak, könnyűvérűek voltak, és mocskos vicceken kacarásztak, valahányszor elment mellettük a lépcsőn. Mégis úgy tűnt, hogy felvidítják Anne-t. De most, hogy visszagondolt, a következő eltávjára már elköltöztek onnan, és Anne már nem próbálta otthonosabbá tenni a lakást. Talán történt valami kellemetlenség abban az átmeneti időszakban, amiről Anne eddig soha nem beszélt?

– Valami rossz történt? – kérdezte. – Talán ha elmondod, többé nem fogsz ezen rágódni.

– Te viszont lehet, hogy fogsz – válaszolta Anne komoran.

– Nem hinném, hogy fel tudna bosszantani valami, ami már hat-hét éve történt – mondta Reg mosolyogva.

– Nos, ha tudni akarod, rávettek, hogy velük menjek egy este – mondta Anne. – Amikor hazaértem, egy rendőrnő várt a lakásban. Az egyik szomszéd feljelentett, amiért elmentem otthonról, és egyedül hagytam Dulcie-t.

Amikor megpillantotta Reg döbbent arckifejezését, elkezdte hadarni, hogy csak egy órára ment el, hogy sosem csinált ilyet azelőtt, és hogy csak azért ment el, mert a két lány rábeszélte.

Reg sejtette, hogy nem az volt az első eset. Valószínűleg senki sem vette volna észre, hogy egy anya otthon hagyja a gyerekét, hacsak nem sír folyamatosan a kicsi. És bár elítélendő volt, hogy egy anya magára hagyjon egy gyereket, amikor szinte minden éjjel légitámadások vannak, ennyi év után már nem volt értelme ezen rágódni. Csak azt nem értette, hogy miért pont most vallotta be neki a nő.

Regnek eszébe jutott, amikor gyónni járt, és felsorolta bűneit a papnak, ám kihagyta a legsúlyosabbakat. Így legalább megszabadult a bűntudat egy részétől. Vajon a feleségének is ez volt a szándéka?

Nézte, ahogy Anne elővesz egy cigarettát. Annyira remegett a keze, hogy nem tudta meggyújtani a gyufát, mert Reg nyilvánvalóan felkavart benne néhány régi, fájdalmas emléket. A férfi odahajolt hozzá, elvette tőle a gyufát, és meggyújtotta.

– Mi lett volna, ha akkor mondod el az igazat?

– Most mondtam el – felelte Anne dacosan.

– Csak egy részét mondtad el – vágta rá a férfi. – Szerintem sokkal több dolog történt, csak félsz elmondani.

– Miért kell mindig olyan fenemód becsületesnek lenned? – csattant fel a nő. – Annyira el vagy telve magadtól, amiért nem úgy végezted, mint a fivéreid, amiért mesterember vagy, meg minden hülyeség miatt. Rosszul vagyok tőle.

– Őszintén sajnálom – gúnyolódott a férfi. – Talán jobb szeretnéd, ha minden éjjel berúgnék és megvernélek? Vagy ha szemetes vagy utcaseprő lennék, és az East Enden kellene élnünk?

A nő furcsán nézett rá, félig lehunyt szemmel, száját félrehúzva, és Reg rögtön tudta, hogy valami olyat mond majd, ami nem fog neki tetszeni.

– Ha éppen tudni akarod, viszonyom volt egy amerikai pilótával. Na, ettől most hogy érzed magad? Örülsz, hogy kihúztad belőlem?

Reg úgy érezte, mintha hasba rúgták volna. Nem az fájt, amit mondott a nő, hanem az, ahogy mondta, hidegen és szándékosan azért, hogy megbántsa.

Reg döbbenten bámult a feleségére. Anne szeme hideg volt, mint a jég, se félelem, se megbánás nem tükröződött benne.

– Rendben, tehát viszonyod volt – mondta rövid hallgatás után, rekedten az érzelmektől. – Azt azért szeretném tudni, miért döntöttél úgy, hogy pont most mondod el. Talán azt akarod, hogy gyűlöljelek, és ez legyen a mentséged, ha elhagylak?

– Te kérdezted, mi a baj, és én elmondtam – felelte Anne, és megrázta a fejét. – Ha nem tudod elviselni az igazságot, nem kellett volna megkérdezned.

Reg látta maga előtt, ahogy Anne leszalad a nyomorúságos New Cross-i ház lépcsőjén, egyenesen a pilóta karjába, míg Dulcie egyedül fekszik odafönt a bölcsőben. Aztán a kép átváltozott, és Anne most a férfival szeretkezett, míg a gyerek csak ült, és az ujját szopva nézte őket. Ezt már Reg sem tudta elviselni.

– Te szívtelen ribanc! – förmedt rá Anne-re, majd fölkelt a fotelból, és az ablakhoz lépett. Hátat fordított a nőnek, és könnyek folytak az arcán. – El tudnám viselni a tudatot, hogy hűtlen voltál, ha azért mondtad volna el, mert gyötör a bűntudat, és mert tudnád, hogy csak úgy menthetjük meg a házasságunkat, ha őszinték vagyunk egymáshoz. De te nem akarod megmenteni, igaz? El akarod pusztítani, és vele engem is!

– Jaj, szegény, szegény Reg – gúnyolódott Anne. – Rám vetetted magad, amint beléptem az ajtón, hátha ki tudsz deríteni valamit. Most meg én érezzem magam rosszul, amiért elmondtam! Húszéves voltam, az isten szerelmére, az anyám akkor halt meg, az apám ellenem fordult, küszködtem egy kétéves gyerekkel, és a férjem távol volt. Csak szükségem volt valakire, aki törődik velem, ennyi az egész. Ez azért aligha halálos vétek.

Reg visszasüppedt a fotelba, az asztalra könyökölt, és arcát a tenyerébe temette. Tudta, hogy Anne igazat mond. Össze se tudta volna számolni a barátait, akik a háború alatt egy másik nő karjában leltek vigaszt, olyan sokan voltak. Sokszor ő maga is majdnem elcsábult.

A nőre lesett az ujjain keresztül, azt remélve, hogy könnyeket lát az arcán, vagy a megbánás bármilyen jelét. De ő csak ásított, és egy hajtincsével játszadozott. A legkevésbé sem érdekelte az egész.

Regbe villámként hasított a felismerés.

– Most is viszonyod van valakivel! Igaz? – kérdezte, és a nő felé indult. – Vele akarsz menni?

– Természetesen nem – felelte a nő riadtan.

Reg odahajolt hozzá, két kezével a kanapéra támaszkodott, és közvetlen közelről nézett a nő szemébe.

– Tudom, hogy igazam van. Lehet, hogy lassú a felfogásom, de végül minden eljut az agyamig. Az új ruhák, a frizurák, hogy unsz engem és a gyerekeket. Ezért ismerted be, hogy viszonyod volt a háború alatt, nem azért, mert furdal a lelkiismeret, hanem mert azt remélted, elég dühös leszek ahhoz, hogy kidobjalak. Ismerd el! Te ribanc!

Nem kellett, hogy Anne beismerje, az arcára volt írva minden. Sosem tudott jól hazudni, mindig elpirult és elkapta a tekintetét.

– Nem, Reg, tévedsz – nyögte ki Anne.

Reg hátralépett, Anne pedig felpattant a kanapéról, és a kandalló felé hátrált.

– Esküdj meg a gyerekeid életére, és akkor talán hiszek neked – követelte Reg.

Farkasszemet néztek egymással fújtatva, tágra nyílt szemmel.

– Esküdj! – parancsolta Reg. – Annyira még te sem lehetsz romlott, hogy hamisan esküdsz a gyerekeid életére.

Látta, hogy a nő habozik, hogy kinyitja, majd becsukja a száját, hogy meg akar esküdni, de fél.

– Nem tudod megtenni, igaz? – gúnyolódott rajta. – Magára hagysz egy kisgyereket, hogy elmenj egy jenkivel, kilopod a pénzem a zsebemből, amíg alszom, ruhákat veszel magadnak, amikor a gyerekeidnek cipőre van szükségük, de annyira még te sem vagy elvetemült, hogy hamisan esküdj az életükre.

Anne-nek remegett a szája, és könnyes volt a szeme. Ez volt a megerősítés, amelyre Reg várt.

– El ne kezdj bőgni – vicsorgott a nőre. – Csak takarodj innen, és soha többé ne gyere vissza.

– Nem dobhatsz ki ilyen késő éjjel – nyögte a nő. – Kérlek, Reg, nyugodj meg. Reggel elmegyek, csak most ne dobj ki.

– Miért nem akarsz most azonnal elmenni? Talán nem örül majd a szeretőd, ha meglát?

Anne a szeme láttára erőtlenedett el.

– Ki az, Anne? Hová mész vele?

– Számít ez? – kérdezte a nő, és könnyek folytak végig az arcán.

– Igenis számít – felelte Reg. – Mert ha csak egy újabb balek, mint én, aki beleszeretett a hangodba és a csinos pofikádba, akkor megérdemli, hogy figyelmeztessék, milyen ravasz, hazug ribanc vagy valójában. De ha csak nevet magában és lepattint, akkor megérdemli, hogy lerúgják a fejét. Ha még látni akarod ebben az életben a gyerekeidet, jobban teszed, ha elmondod, ki az.

Anne ekkor már tudta, hogy komolyan alábecsülte Reget. Amikor Reg a múltról kérdezgette, Anne azt hitte, hogy békés megoldást akar találni a problémáikra. Anne válni szeretett volna, és ostoba módon azt hitte, hogy úgy intéznék el, mint a többi pár: ő maradna a lakásban a gyerekekkel, Reg pedig elköltözne.

Tudhatta volna, hogy nem így lesz, egy olyan makacs ember, mint Reg, nem adja fel harc nélkül, az nem az ő stílusa. Mindenért megküzdött az életben, amire vágyott. Mekkora bolond volt, amikor azt hitte, a hűtlenségével megsebzi, csak annyit ért el, hogy a férfinak már nem maradtak illúziói vele kapcsolatban, és miután megsebezte, Reg minden követ megmozgat, hogy kiderítse a teljes igazságot.

Azt azonban nem hagyhatta, hogy Reg megvadult bika módjára csörtessen fel-alá, és boldog-boldogtalant faggasson. Már így is túl sokan tudják, hogy viszonya van Toshsal.

– Valaki, akivel a fogadóban ismerkedtem meg – mondta végül. – Nem ismered, utazó ügynök, nem idevalósi.

Regnek még jobban elkomorult az arca, szeme vékony vonallá szűkült, és a nő felé indult.

– Te ribanc! – üvöltötte. – Vele találkozgatsz délutánonként, mialatt én hajtom magam, hogy új ruhád és frizurád lehessen. Hogy tehetted?

– Nem tudtam ellenállni – szipogta Anne. – Olyan szerencsétlennek éreztem magam.

– Miféle kifogás ez?! – tajtékzott Reg. – Engem is szerencsétlenné tettél, de én soha nem néztem más nőre. Most azonnal takarodj. Rajta, eredj, mielőtt ismét megütlek!

– Ne, Reg, kérlek, ne dobj ki! – kérlelte Anne. – Nagyon sajnálom, már vége az egésznek.

– Nem érdekel, vége van-e, vagy sem. Most azonnal elmész, és soha többé nem engedlek vissza – ordította a férfi. – Nem viszel táskát, se kabátot, se kulcsot, semmit. Úgy mész hozzá, ahogy vagy.

– De a gyerekek – próbálta kérlelni Anne, mert tudta, hogy ez a férfi gyenge pontja. – Ezt nem teheted velük.

– Jobb, ha nincs anyjuk, mint ha megtudják, hogy kurva – vágta a férfi Anne fejéhez, és a vállánál fogva lökte az ajtó felé. – Kifelé, most azonnal!

Kinyitotta az ajtót, és kilökte Anne-t, majd széttárta a karját, hogy az asszony ne tudjon visszajönni.

– Ha ezt csinálod velem, a bíróságon fogok harcolni értük! – kiáltotta Anne. – Visszaszerzem őket, majd meglátod, és elviszem őket egy olyan helyre, ahol sosem találsz rájuk.

Elindult lefelé a lépcsőn, de észrevette, hogy nincs rajta cipő. Amikor visszafordult, hogy tovább kérlelje Reget, látta, hogy a férfi már elmozdult az ajtóból, és ő a nappali felé szaladt a cipőért.

Reg azonban elkapta a vállát, és megrázta.

– Mégis miféle indokkal tudnád megszerezni őket? – kiáltotta dühösen.

– Például azzal, hogy May nem a te gyereked – üvöltötte Anne az arcába. – A pilótáé.

Alighogy kimondta, tudta, hogy túl messzire ment. Igazat mondott, ez okozta a bűntudatot és boldogtalanságot, de a titkot magával akarta vinni a sírba.

Reg teli torokból felüvöltött, és megragadta Anne-t. A nő maga is meglepődött saját őszinteségén, és mivel félt, hogy mit fog tenni vele a férfi, elhajolt a karja elől, és a lépcső felé szaladt. Reg viszont elkapta, torkon ragadta, és összeszorította az ujjait a légcsövén, a nő pedig harisnyás lábával megpróbálta sípcsonton rúgni.

Reg belenézett a nő kidülledt szemébe, és amikor meglátta benne a rettegést, azonnal elengedte.

– Takarodj, mielőtt megöllek – kiáltotta, és elfordult.

Zihálást, majd tompa puffanást hallott, és visszafordult. Döbbenten nézte, ahogy a nő legurul a lépcsőn, mint egy labda. A harisnya, harisnyatartó és fehér alsónemű összemosódott, szőke haja úgy lobogott, mint az arany angyalhaj.

– Anne! – kiáltotta, és utánarohant. Anne hatalmas csattanással nekicsapódott a falnak a lépcső alján, és a padlóra zuhant. Olyan volt, mint egy törött baba, egyik lába különös szögben állt.

– Nem akartam – mondta a férfi, és leguggolt mellé. – Maradj itt, ne mozdulj, hívom a mentőt.

Ám a nő szájából vékony vércsík szivárgott. Szeme üveges volt. Reg a földre roskadt, és felüvöltött kínjában.