LOUISA YOUNG

Drágám, tudatom veled…

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2013

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Louisa Young: My Dear, I Wanted to Tell You

Fordította

VARGA ZSÓFIA

ELŐSZÓ

Franciaország, 1917. június 7., éjjel 3.10

Meleg éjszaka volt. Nyárias. Csendes, mint az ilyen éjjelek általában.

A robbanások döreje olyan hirtelen hasította ketté az eget, olyan erővel rengette meg a földet, hogy belerázkódott minden megviselt koponya, és az agyakból kihullott a legutolsó épkézláb gondolat is. A dobhártyák majd beszakadtak, szétrázta a májat, befurakodott a bőr alá, a vénákban és artériákban visszacsapott a vér, a hullám elért a csontvelő legfinomabb szövetéig. Összeszorult a szív, fogak törtek ki, visszhangot vert a szinaptikus résben. Az emberek a zaj részeivé váltak, belefulladtak, szétszaggatta és elnyelte őket. Zajból voltak. A zaj pedig belőlük.

Már hozzászoktak.

Londonban Nadine Waveney a nővérpult mellett felriadt hajnal előtti tompa szunyókálásából a robbanások távoli morajára, és egy zavarodott pillanatra belévillant: Itt vannak a zeppelinek? Felnézett, arca sápadt volt, mint az olajlámpa lángja.

Jean beszaladt a szomszédból.

– Hallottad? – suttogta.

– Igen – válaszolt Nadine tágra nyílt szemmel.

– Franciaországban! – sziszegte Jean. – Valami nagy ágyú! – és eltűnt az ajtónyílásból.

Nadine pedig azt gondolta, Istenem, csak Riley nehogy pont ott legyen.

Kentben Julia Locke álmában felült az ágyában, meglátta a kinyílt szekrényajtót, Ó… hogy dörög az ég…, futott át fején az összefüggéstelen gondolat, de mire Rose, hálóköntösben, benézett hozzá, már újra mély álomba merült.

A Csatornában a víz hirtelen összevissza hullámzásba kezdett, dacolva az árapály és a szél természetes erejével.

Calais-ban egy csapat hajnalig randalírozó tengerész elcsendesült, és szétszéledt.

Étaples-ban egy őrszem rándulásra riadt álmából; úgy érezte, a feje ezúttal bizonyosan leszakadt a nyakáról.

– A kutyafáját – mormogta valaki –, remélem, ezek mi voltunk, nem ők.

Két beomlott épülettel arrébb egy tizenhat éves kurva dermedten abbahagyta, amit épp csinált, a szíve dörömbölt. Harmincöt éves kuncsaftja lehengeredett róla, erekciója lelohadt, ahogy a vér máshová iramlott a testében.

Párizson túl egy kitelepített földműves, aki egy zsákon aludt, nem zavartatta magát. A birkák, lévén kevésbé jól informáltak, pánikba esve fel-alá rohangáltak. A pásztorokat már nem izgatta az ilyesmi.

Egy pianínó korhadozott egy mezőn; már 1914 októbere óta állt ott.

A tartalékos-lövészárokban azok, akik addig aludtak, felriadtak; azok, akik az átnedvesedett parázsüst mellett üldögéltek, felugrottak; a felriadókat és felugrókat bajtársaik káromkodva visszahúzták. – Az isten bassza meg, haver! – hallatszottak a fojtott kiáltások. Az ausztrál utászok, akik a német vonalak alá vezető alagutat ásták, és odadugták a hatszázezer fontnyi robbanóanyagot, vigyorogtak és dohányoztak. Lehetséges, hogy ez a harcmodor nem úriemberhez méltó, de mindezt ők kezdték, a rohadt, illegális gázukkal – és különben is, hatásos. Mostanra pedig csak ez érdekel bárkit is.

Elöl, az első vonalban, a szövetséges katonák meginogtak a lövészárkokban, akárcsak a talaj, és mindaddig inogtak, míg csak le nem csillapodott körülöttük a talaj. Felrebbent egy csapat seregély, ott körözött felettük fekete ködfoltként a mélykék égen. Alattuk kövér patkányok szaladtak szerteszét.

Túl a senki földjén a katonák felrepültek a levegőbe, és visszaestek, és a föld felrepült a levegőbe, és visszaesett, és betemette őket, akár halottak voltak, akár nem.

És a német tüzérség válaszolt, és az egész megduplázódott, aztán újra, hatványozott ütemben, és Berlinben a feleségek és a barátnők felültek az ágyakban, és felriadtak a nővérpultoknál.

Locke és Purefoy felkészült az eseményekre. A feszültség ott vibrált az éjszakában, a feszültség, mely előrevetítette valaminek a közeledtét… valami másnak, a szokásos mocskon túl. Tompuló éberséggel várt mindenki, úgyhogy amikor elkezdődött, az megrázó volt, de hát végül is egyfolytában megrázó volt minden.

Locke a fedezék sátorlapból készült bejáratánál állt, dohányzott, és egy saját maga által költött dalt dünnyögött a denevérekről.

Purefoy egy periszkópon át nézelődött a lőpadról, és Ainsworth, Couch, Ferdinand, Downland, és Downland bátyja, és Bloom, Atkins, Burdock, Taylor, Wester… és a többiek jártak az eszében. Ismételgette a neveket, az összes nevet, amelyre csak vissza tudott emlékezni, a tulajdonságaikra próbált visszaemlékezni, az arcukra és a hangjukra, a keresztnevükre, az apró szokásaikra, meg arra, hogyan haltak meg, mikor és hol.

Ahogy az aknák sora hatalmasan robbant, a patkányoktól hemzsegő, deszkákból és homokzsákokból összetákolt mennyezetről kis földhalmok szóródtak a ládára, mely asztalukként szolgált. Locke a fejét fogta, könyökét a fülére szorítva. Ordított, hangosan, artikulálatlanul – aztán leeresztette a karját, és bement a fedezék belsejébe. Purefoy már az árokban járkált, vicceket eresztett meg, az emberek vállát lapogatta.

A válaszképp fellángoló zárótűzben az egyik lövedék elvitte a lövészárok hátsó mellvédjének tetejét úgy húszlábnyi hosszúságban. Purefoy, Locke és a társaik levetették magukat a lövészárok otthonosan sáros aljába, ebbe a mély, mérgező menedékbe, amelyet oly jól ismertek, és, összekuporodva a mellvéd alatt, mind osztoztak a különös biztonságérzetet adó meggyőződésben, hogy a legrosszabb már megtörtént velük.

ELSŐ FEJEZET

London, 1907, karácsony táján

Egy gyönyörű napon, mikor a hó tökéletesen fehér és az ég szikrázóan kék volt, a gyerekek izgatottsága pedig a hisztériáig fokozódott, Nadine Waveney unokatestvére, Noel elhajított egy hógolyót a Kensington Parkban. A hógolyó egy kisebb fiút talált el, akit nem ismertek; keményen csattant az arcán, amitől elakadt a lélegzete, felkiáltott, és elvesztve az egyensúlyát ráesett a Round Pond félig-meddig befagyott tükrére. A fiú, akinek Riley Purefoy volt a neve, még mindig kiáltozva keresztültört a leheletvékony, fagyott rétegeken; aztán felbukkant, zihálva, latyakot és jeges vizet rázva magáról, míg csak a haja égnek nem meredt; közben harsányan nevetett. Noel, aki nagyobb volt nála, bizonytalanul bámult rá. Nadine a háttérben állva mosolygott. Tetszett neki, hogy a kisebb fiú nevet. Már látta őt a parkban korábban is. Folyton kúszott-mászott, felkapaszkodott mindenhová, összeszedegetett mindenfélét. Egyszer farkasszemet néztek egymással félúton felfelé egy vadgesztenyefa sűrű zöld lombjai közt. A fiúnak galambtoll volt a hajában, mint egy indián harcosnak. Akkor is nevetett.

A jól öltözött, magas pofacsontú Jacqueline Waveney, aki tudatosan egyensúlyozott a bohémség határán, ragaszkodott hozzá, hogy Riley-t hazavigyék magukhoz megszáradni és megmelegedni. Közel laktak: épp szemben a park bejáratával, a Bayswater Roadon.

– Mindenki hozzánk jön, ha beleesik a tóba – mondta a fiúnak, miközben végigrohantak a kapuhoz vezető ösvényen. – Vagy ha megázik. Mi vagyunk az első állomás a parkban bajba jutott emberek számára. – A nő mosolya meleg volt, az akcentusa idegenszerű; francia, de akkor ezt Riley még nem tudta.

A ház hatalmasnak tűnt a számára, habár a családnak elég kicsi volt. Egy hallon át vezették be a nappaliba; „szaloón”, mondta Jacqueline. Riley megbámulta a magas mennyezetet, a krémszínű falburkolatot, a bársonyhuzatú kanapékat, a lobogó tüzű kandallót, körülötte a fényes pávakék csempékkel. Bent Mrs. Waveney bebugyolálta egy törülközőbe, a ruháit pedig elvitték, és ráaggatták a kazánra száradni. Forró csokoládét adtak neki inni, és száraz ruhákat, melyek túl nagyok voltak rá. Az emberek körbevették, és látták rajta, hogy csak egy egészen köznapi kisfiú; de úgy tűnt, ez senkit nem zavar.

Noel borzasztóan sajnálta a történteket, ahogy ezt udvariasan hangsúlyozta.

Mrs. Waveney azt gondolta: Nézze meg az ember, szegény gyerek. Talán odaadhatnánk neki ezeket a ruhákat.

Bekukkantott a férje is, Robert, az ismert zenekari karmester.

– Helló, mindenki – mondta, vagy valami ilyesmit. – Elárulnátok, mi történt? – Riley tudta, ki ő. Gyakran látta, ahogy keresztülvág a parkon, át az Albert Hallba. Látta a fényképét az Illustrated Newsban.

Nadine mézsárga szemével oldalról leste, akár egy rakoncátlan tündér, és mosolygott.

Riley szemügyre vette a híres apukát, a barátságos családot, a bájos cselédet, a festményeket a falon, a hatalmas zongorát, a könyveket a polcokon, a mosolygó lányt. A ház cseppet sem hasonlított az ő házukra – habár az ő házuk nagyon otthonos volt, és ott voltak a szülei meg a kishúgai, akiket szeretett, de nem sokat törődött velük, kivéve az apjával, aki felhúzható szöcskét adott neki karácsonyra, és még mindig fel tudta őt dobni a levegőbe. Tűzoltó volt, és azt mondogatta neki:

– Ne akarj tűzoltó lenni, Riley; jó állás, de te jobbra vagy hivatott.

Riley nem félt, és nem érezte zavarban magát. Nem érezte úgy, hogy rossz helyre tévedt volna. Megkóstolta az édes, forró csokoládét, bátran körülnézett, és tudta, hogy ez az a jobb, amiről az apja beszélt.

A ruhái nem száradtak meg, és Jacqueline, aki úgy gondolta, aranyos a csillogó szemével meg a göndör hajával, azt javasolta, hogy másnap jöjjön értük. Odaadó anyja, Bethan, egy walesi származású, erős elvekkel rendelkező asszony, sütött egy halom gyümölcslepényt, hogy a fia átvigye köszönetképp; csak az edényt ne felejtse el visszahozni.

– Nem tudom, mi szükség van erre – szólt közbe John, az apja, akinek az atlétatrikója a konyhaszékre volt dobva, nadrágtartója széles vállán lógott, úgy olvasta az újságot. – Az ő fiuk lökte Riley-t a tóba.

– Udvariasságból – mondta Bethan. – A hátsó ajtón menj be, rendben, Riley, drágám? És vigyázz velük! – kiáltott még utána. A középosztály mindig akar valamit a dolgozóktól. Nem mintha nem lenne meg úgyis mindenük. De nem vágyom ilyen ismeretségre. Fennhéjázók. Bethanról mindenki tudta, hogy szereti hangosan kinevetni az utcán a felsőbb osztályok feltűnősködő öltözködési szokásait. Élesen, félelemmel telve figyelte, ahogy egyetlen fia átmegy az úttesten, hogy látogatást tegyen a másik világban. Nem szippantja be ez az egész, ugye? Nem támadnak majd mindenféle ötletei, nem fordul ellenünk? Ezt nem akarhatjuk – ő sem akarhatja. Jól neveltük… Azon kapta magát, hogy áldást mormol magában, miközben figyeli a fiát, amint befordul a sarkon.

John a szemét forgatta. Bethan makacs és túlérzékeny volt a középosztállyal kapcsolatban. Rettegett tőlük, sóvárgott arra, amit birtokoltak, miközben ezt leplezni próbálta, dühös volt rájuk emiatt, és mindennek a tetejébe ott volt a dolgozó nő dühös, emelt fővel viselt gőgje, akinek, köszöni szépen, semmi szüksége sincs ilyesmire.

*

Riley nem hitte, hogy lenne hátsó ajtó, hacsak nem a mellékutcára nyíló. A bejárati ajtóhoz ment. Egyszerre érkezett egy másik látogatóval, egy öregebb, szakállas férfival, aki vonzó terpentinszagot árasztott, és fekete, a kortól kifényesedett és elvékonyodott bársonyzakót viselt. Riley egy pillanatra habozva hátrahőkölt, ahogy anyja jutott az eszébe, de aztán a férfi megszólította: – Üdv, fiatalember! –, és együtt mentek be.

Riley, akit úgy tájékoztattak, hogy a flancos népek zárkózottak, meglepődött.

– Szia, Riley! – kiáltott oda neki Mrs. Waveney. – Ezt nekünk hoztad? Hmmm… nagyon kedves tőled. Noel, kedvesem, itt van Riley! Csengess Barnesnak, kérlek, és kérj tőle egy kis teát!

Riley hamar rájött a megoldásra. Azért van az egész, mert nem csak flancosak, egyben művészek is. A vasárnapi sétákon a Kensington Parkban Bethan örömét lelte benne, hogy megmutogatta neki a flancos emberek különböző típusait, és azt, hogy milyen nevetségesek. Johnno, a Szarka is valami hasonlót csinált, amikor mérlegelte, kinek a tárcáját érdemes elemelni a Paddington pályaudvaron. Riley felmérte az öregember bársonyzakóját, a csodaszép asszony sötétvörös fürtjeit, azt, ahogy őt, az egyszerű proli kisfiút beengedték gyönyörű, kényelmes házukba, a festmények, furcsa tárgyak közé… egy görbe, fényes tőr függött a falon, kicsi elefántcsont elefántok masíroztak egy üvegajtós szekrényben. Kétségkívül művészi. Bethan fitymálóan mosolyogna, mert az apja nem engedte énekelni kislány korában, Johnno pedig békén hagyná őket, mert az ilyenféléknél sosincs elég pénz.

– Csúcs a sebed! – mondta Noel irigykedve, és megbökte Riley pofacsontját. A csöndes lány újból rámosolygott, és Riley visszamosolygott. Éppen egy fenyőt díszítettek fel szalagokkal és fénylő narancsszínű gyümölcsökkel meg üveggömbökkel. Riley látott már ilyesfélét a Selfridges pompázatos kirakatában, a pompa új palotájáéban, ahonnan két nappal ezelőtt elkergették. Ez itt nem volt olyan nagy, de a színei csak úgy szikráztak.

– Gyere, segíts nekünk – szólt Mrs. Waveney. – Fel tudod kötözni ezeket a kis ujjaiddal? – Odanyújtott neki egy átlátszó üveggömböt, ragyogót, mint a napsütés, tisztát, mint egy buborék.

– Hová tehetem? – kérdezte ő.

– Ahová csak akarod, drágám – mondta az asszony.

A fiú rábámult a fára. Üveggömbök lógtak a sötétzöld fenyőágak között, hintáztak, csillogón. Rózsaszínek, mint egy rózsaszirom a mélyen fekvő kertből az Orangery mellett, halványzöldek, mint a citromfa levelei tavasszal, kékek, mint a vadkacsa szárnyának villanása a Round Pondnál. Túl sok volt a fa tetejére zsúfolva. Riley ellenőrizte, mennyi van még a dobozokban. Rengeteg volt, elég, hogy elborítsa az egész fát. Óvatosan rákötözte a gömböt tartó aranyszínű szalagot egy hajtásra az egyik középtájon lévő ágon, egészen közel a fa törzséhez. Ott visszatükrözi majd a fényt, és ellensúlyozza a színpompás kavarodást. Habozás nélkül kioldott néhányat a színesekből is, és lejjebb rendezgette őket.

Az öregember mosolyogva nézte Riley-t, tetszett neki az óvatosság, ahogy dolgozik, alaposan megfigyelte a kisfiú lapos, széles arcát, kócos, göndör haját, sötét szemét, viharvert kinézetét.

Teát ittak, megették a gyümölcslepényt. Jacqueline-t mulattatta, ahogy Riley falt. Sok fiú kényszert érzett volna, hogy visszafogja magát, tekintve a körülményeket.

Amikor elérkezett az ideje, hogy Riley elmenjen, Robert Waveney udvariasan így szólt hozzá:

– Nos, Riley, Sir Alfrednak tetszik az arcod. Szeretné megfesteni egy képén, egy kecskelábú faunon. Mit szólsz? Tudsz elég sokáig mozdulatlanul ülni, hogy lefesthessen? Bizonyára ad majd neked egy shillinget.

Riley tudta, hogy a lehetőségek ajtaja tárul fel előtte. Látta maga előtt a Jobbat a távolban felfényleni, akár a mennyország liliomait.

– Hát persze hogy tudok, Mr. Waveney – válaszolta.

MÁSODIK FEJEZET

London, 1907–14

Riley, a Waveney család és Sir Alfred Londonnak egy olyan részében lakott, amely utcáról utcára más képet mutatva, nem igazán tudta eldönteni, mit is akar. Riley otthona egy kicsiny, elég lehangoló ház volt fenn, a csatornánál, egy munkásember háza a többi sorház között, az udvaron lévő árnyékszékkel. Kétpercnyire volt a Paddington pályaudvar, ahol áthaladt az egész birodalom; Johnno zsebtolvajlási célból végzett itt megfigyeléseket, Riley pedig puszta emberi kíváncsiságból. (Riley nem emelt el tárcákat. Megígérte az anyukájának.) Öt percre innen volt a Kensington Park, ahol a fák magasak, a fű pedig selymes volt, fehér alsószoknyás gyerekek rohangáltak a karikáik után, és egyenruhás nörszök szaladtak utánuk. Ha Riley Johnnóval ment oda, a parkőr mindkettőjüket kikergette. Ha egyedül ment, és ügyes volt, egész nap ott játszhatott, nézte a kacsákat, fára mászott, belegázolt a Serpentine-be és megmártózott benne, megleste a kertészeket, kívülről megtanulta az összes szobrot, bújócskázott.

Gyönyörű házak sora állt a park északi oldala mentén; György korabeli villák, széles előkertjeikben magnóliákkal; magas, fehér, stukkódíszítéses paloták, és őrült tündérmeséket idéző, hat emelet magas apartmanházak indás korlátú balkonokkal és a legmeghökkentőbb szögekben előtörő túldíszített franciaablakokkal. A Waveney-ház volt az első, melyben Riley járt. Sir Alfredé az Orme Square-en a második. Waveney-éknél a kényelem bűvölte el; Sir Alfrednál először Messalina, az óriási dán dog, aki olyan hatalmas volt, hogy akár egy kordét is elhúzhatott volna, az ébenfekete selymes pofájával és remegő lábaival; másodszor pedig a festékek: a színek, a szagok, és az egész olajosan fénylő nagyszerűség. Aztán ott voltak maguk a képek: hősnők és kolduslánykák; lovagok csillogó ezüstszürke páncélban; virágok kígyózó tekervényei és hurkokba font hajfürtök; víz alatt lebegő smaragdzöld hínárok; áttetsző drapériák, melyeken keresztülsejlett a viaszfehéren fénylő hús; vagy egy pillanatra a végtelen ég… minden festve volt, és úgy tűnt, mintha a fény egyenesen a vászon mélyéről jönne. Úgy nézett ki, mint az igazi világ, annyira valóságosan, csak sokkal, sokkal szebben. Riley számára valamifajta csodának tűnt, hogy ilyen dolgokat lehet létrehozni ólomtubusokból kinyomott színes, olajos pasztákkal.

És ott volt még az összeszorított ajkú és áldott jó szívű Mrs. Briggs, aki kekszet és forró teát adott neki.

Riley pontosan tudta, hogy ez nem az ő világa. Felismerte, hogy ha nem cselekszik azonnal, éppoly gyorsan elillanhat az egész, mint ahogy belecsöppent. Ha valaki figyelmesebben tanulmányozta volna Sir Alfred Menádok a Bacchanálián című híres képén a Bacchus balján álldogáló fiatal faun szőlőlevelekkel koszorúzott arcának kifejezését, feltűnhetett volna neki a kétségbeesett vágyakozás, az örömteli gyönyörűség és a fondorlatos elszántság rosszul leplezett keveréke.

– Mit fest ezután, uram? – kérdezte a fiú ragyogva, kissé álnokul.

– A Kerekasztal Lovagjainak gyermekkorát – válaszolta magában mulatva Sir Alfred.

– Valamelyikük esetleg hasonlít rám kicsit? – kérdezte Riley nemes arckifejezést öltve, és a fény felé fordult.

Majdhogynem sírt örömében, amikor Sir Alfred kijelentette, hogy az arca megfelel Sir Gawaine-nek, aki épp keresztülküzdi magát egy tüskés bokron (mely későbbi ellenfelét, a Zöld Lovagot szimbolizálja); így aztán újabb pár hétig szükség lesz a jelenlétére.

Riley megpróbálta kieszelni, hogy tehetné hasznossá magát Sir Alfred, számos tanítványa és Mrs. Briggs számára. Sok dolga akadt: elszaladt ide-oda, rendet rakott, hozott ezt-azt, másolt, élezett, sorba rakott, felmászott a felső polcokhoz, melyeket sem Sir Alfred, sem Mrs. Briggs nem ért el. Mindennap, akár modellt ült, akár nem, felbukkant iskola után, „hátha Sir Alfrednak szüksége van valamire, Mrs. Briggs” – és az öregembernek mindig szüksége volt valakire, aki elszalad a művészellátóba, valakire, aki elviszi Messalinát futkosni, ugrálni meg játszani a parkba, valakire, aki kitakarít a műteremben anélkül, hogy valójában bármit is elmozdítana a helyéről, mint ahogy Mrs. Briggs szokta, valakire, aki modellt áll, ha egy fiatal vállat vagy lábat akar megfesteni, valakire, aki nem bánja, ha utasítgatják, aki szereti, ha egy öregember, akinek sok-sok elmesélni való története van, beszél hozzá; aki fiatal és erős, és örömmel tanulja meg, hogy kell előkészíteni egy vásznat, és a művésznövendékek hiúságának nyoma sincs benne. Néhány hasonló hónap után Mrs. Briggs, aki szerette, ha minden szép rendben van, rámutatott, hogy a fiú helyzete szabályozatlan, és fizetséget érdemelne a munkájáért. Miután egy betörő ellopta Sir Alfred elhunyt édesanyjának ékszereit, úgy határoztak, hogy a fiú hozzájuk költözhetne, növelve a ház biztonságát. (Riley érzékelte az iróniát.)

Mrs. Briggs meghívta teázni a konyhába Bethant és Johnt, mivel végül is nem egy szolgát fogadtak fel. Riley, aki csak félig-meddig érezte, hogy ez nem helyénvaló, felrángatta szüleit az emeletre, hogy megismerkedjenek Sir Alfreddal, és megnézhessék a műtermét és a festményeit. John úgy gondolta, a képek gyönyörűek, Sir Alfred pedig rendkívül udvarias, és óvatosan megjegyezte:

– Hát, amíg az iskolába is jár…

– Természetesen, Mr. Purefoy. Értelmes fiú – mondta Sir Alfred.

Bethan szótlan volt, és aznap éjjel sírt, mert tudta, hogy vereséget szenvedett.

Riley kezdettől fogva leírt minden ismeretlen szót, amit hallott. Vasárnaponként, amikor hazavitte a keresetét, megkérdezte a szüleit, mit jelentenek ezek az új szavak. Ha ők nem tudták, megkérdezte Miss Crage-et az iskolában. Ha ő sem tudta, a fiú Sir Alfred Encyclopedia Britannicájának valamelyik hatalmas, bibliapapíros kötetéhez fordult. Vagy megkérdezte Mrs. Briggst. Vagy Nadine-t, aki minden szombaton jött rajzórára. Vagy megkérdezhette Nadine anyját és apját, amikor a lány meghívta magukhoz – mint például aznap, amikor elrángatta, hogy a parkban megnézzék Pán Péter új szobrát, mely egy reggelre hirtelen csak úgy megjelent a Serpentine-t körülvevő csalitosban; csillogott a bronz a sűrű levelek között. Utána elmentek a lányhoz, és maga Sir James Barrie volt ott, teát iszogatva és a szobor keltette titkos, nagy meglepetésen nevetgélve, és olyan komiszul vihogott, Riley pedig olyan ügyesen utánozta, hogy Sir James azt mondta neki, bárcsak ismerte volna korábban, és akkor róla formálta volna az egyik Elveszett Fiút, amire Riley egy pillanatra a hűtlenség nyilallását érezte Sir Alfreddal és a Festészettel szemben, Sir James és az Irodalom kedvéért.

De mindenekelőtt megkérdezhette Sir Alfredot.

– Gyere csak, te kis szivacs – mondta neki az öregember. – Csak egy fiút akartam, aki megtisztogatja az ecseteimet, és tessék, itt van a kezem között egy miniatűr Roger Fry.

– Ki az a Roger Fry, uram?

– Tölts nekem egy whiskyt, és elmondom.

*

– Hát, egészen kikupálódott, nem? – kérdezte Mrs. Briggs Mrs. Purefoytól, aki egy nap megjelent a házban, hogy a fiút, aki nagyon gyorsan nőtt, elvigye inget vásárolni. Mrs. Briggs éppen két hónapja vett neki új inget, de nem akart vitatkozni.

Bethan örült neki, hogy Riley nem lóg többet azokkal a fiúkkal a pályaudvaron; de nem érezte magát boldognak. Nem az zavarta, hogy egy szabad, dolgozó ember fia – bizonyos értelemben – szolgának állt, hiszen egyáltalán nem volt szolga. Ha szolga lett volna, hogy lenne lehetséges, hogy naponta iskolába járjon, vagy az olyasmik, mint a múltkori is, amikor a Waveney lánnyal együtt mentek a Portobellóra, vitték magukkal azt a hatalmas fekete kutyát, mintha csak az övék lenne, megbámulták a mutatványosokat, és megosztoztak egy zacskó mentolos cukorkán? És az sem zavarta, hogy a fia a saját köreiben szokásosnál magasabb műveltséget szerez, mivel tudta, hogy a műveltség sokat jelent Johnnak, habár ő személy szerint nem látta értelmét, hiszen a fiú eddig semmilyen szakmát nem tanult, ugyebár. Még az sem zavarta, hogy keveset látja – ki várhatná el, hogy sokat találkozzon a tizennégy éves nagyfiával, aki iskolába jár, és dolgozik? Örülhet neki, ha néhanapján megetetheti és ráveheti a tisztálkodásra. Sok asszony évszámra nem látja a dolgozó fiát. Az zavarta, hogy a fia máshogy kezdett beszélni. Próbálta elrejteni előle, amikor hazalátogatott, de ő érezte. Eltanulta a szabályszerű beszédet. Lehet, hogy azok nem szándékosan művelték, de átalakították; egyszerű kisfiúból egy – nos, még nem lehetett tudni, mivé.

*

Robert Waveney és Sir Alfred épp a Queen’s Hallba tartott, hogy meghallgassák a tüneményes oroszt, Rahmanyinovot, aki Mengelberg vezényletével a saját új zongoraversenyét fogja játszani. Kiderült, hogy Riley is velük tart.

– Jobban fogja értékelni, mint én – vallotta meg őszintén Sir Alfred. – Tényleg, Robert, mi a véleménye? Év végén mindannyiukat kiebrudalják az iskolából – mihez kezdhetnénk vele? Újabb iskolára gondoltam.

– Annyi bizonyos, hogy Etonba nem mehet – mondta Waveney. – Ahhoz nem elegendő a tudása, nemde?

– Nos hát, önző okoknál fogva sem szeretném elküldeni. És az ember nem akarhat bátorítani semmiféle… illúziót, vagy az igazságtalanság érzetét kelteni. Pénzügyi dolgokkal, meg ilyesfélékkel kapcsolatban. Megbántani valakit. Azt gondoltam, hogy talán a Marylebone gimnázium…

Waveney egyetértett vele, hogy ez valóban sokkal helyénvalóbb volna, és amúgy is ismeri az iskolaszék egy tagját. Riley, akinek az apja megmondta: „Szerencsésnek mondhatod magad, ha akár egyetlen lehetőséged adódik egész életedben, és amikor ez bekövetkezik, azt tanácsolom, ismerd fel, ragadd nyakon és ne ereszd el”, csak úgy repesett az örömtől. Ez az iskola, ahová mindenki vágyott, hatalmas élmény volt a számára; a tanárok fenséges tudásuk egész tárházát tárták elé, és amikor a többi kölyök kigúnyolta valamiért, megverte őket. Minden úgy volt, ahogy lennie kellett; félelem nélkül haladt az útján.

Nehéz volt mindennap elsietni szüleinek utcája mellett anélkül, hogy lett volna ideje beköszönni, de oly sok tennivalója volt; megszállottan tanult, és végezte a kötelességeit, nehogy csalódást okozzon Sir Alfrednak. Ezenkívül mindig látni szerette volna, mit festett aznap mentora, és nem hagyott volna ki egyetlen látogatót sem – előkelő férfiakat, unott fiatal tanítványokat, ilyen-olyan lovagokat, Nadine-t –, sem egyetlen érdekes kiruccanást, amikor cipelhette Sir Alfred vázlatfelszerelését, és meghallgathatta az öregember mondanivalóját az ókori Egyiptomról, Sebastiano del Piombóról vagy bármi egyébről, ami szóba jött. És időre volt szüksége, hogy rajzolhasson, mert úgy tűnt, igazán nem ügyetlen… nem kiváló, de nem is ügyetlen…

Szokások alakultak ki, és minden természetesnek tűnt. Az idő telt, és mindez természetes volt. Még a fájdalmas anyai veszteség érzése is csillapodott néhány év múltán, mely Bethanba olykor-olykor belenyilallt. Szerencsések voltak. Jó helyen tudni egy fiút olyan volt, mint férjhez adni egy lányt; ezek a jó szülő elsődleges kötelességei. És Riley-nak szemlátomást jó helye akadt, boldognak tűnt. Riley gyerekkorának utolsó évei minden szempontból hosszúak, virágzók és aranylók voltak; áldást, nem pedig meghasonlást jelentett számára a kettős élet; képes volt uralni. A hétköznapok Sir Alfredhoz és az iskolához tartoztak, a vasárnapok pedig a családjához, ahol kedvére evett, hagyta, hogy a kishúgai mindenfelől felkapaszkodjanak rá, mérleghintának használják és rávegyék, hogy feldobálja őket a levegőbe. Végül is rengeteg báty és nővér él távol a családjától, és amikor visszatérnek a régi kis házba, ahol születtek, egy kicsit túl nagynak tűnnek a falak között. Ettől csak jobban tündökölnek.

*

Egy enyhe tavaszi szombaton, kora reggel, hét évvel azután, hogy először járt az Orme Square-en, Riley, aki immár tizennyolc éves volt, felkapta a hosszú, ormótlan rudat, melyet Sir Alfred már képtelen volt kezelni, és minden reteszt kinyitott a műterem összes magas ablakán és tetővilágítóján. Gyönyörűségesen lágy levegő áramlott be a parkból és a térről, tiszta, virágillatú, cseresznye és akác vibrált benne. Riley elmélázott: Hogyan lehetne megfesteni mindezt? Ki tudná megfesteni ezt a tiszta könnyűséget? Még a lovak patájának dobogása is könnyedebbnek hangzott a Bayswater Roadról. Micsoda nap!

Nadine, szokásához híven, kilenc tájban érkezett a rajzórájára, habár az nem kezdődött el tíz előtt, és Sir Alfred szokás szerint még a kávéja mellett üldögélt, az újsággal társalogva. Úgyhogy, szokás szerint, Nadine felkuporodott a műteremben az öreg munkapadra, sötétkék kötényében lóbálta a lábát, és figyelte, amint Riley sorba rendezgeti az ecseteket, ellenőrzi a festőszereket, listát ír. Amikor végzett, a lányt kezdte rajzolni, kemény ceruzával, csak egy gyors vázlatot. A fiú nem gondolta, hogy túl jól sikerült. A lány sokkal ügyesebben rajzolt arcképet. Egy csokor jácint volt mellette egy üvegkancsóban a sötét fán, szintén kék, kék, mint a Madonnák köpenye Sir Alfred reneszánsz festményekkel teli albumaiban. Riley szerette volna lefesteni a virágokat és a lányt. Lenyűgözte a szín változékonysága, az olajfesték alkalmazkodóképessége. Sóvárgott valami ürügyre, hogy órákig bámulhassa a lányt.

– A biciklimmel jöttem ma – szólalt meg Nadine incselkedve.

– Mehetek vele egy kört?

Korábban fél szívvel próbálta győzködni a lányt, hogy menjen vele úszni a Serpentine-be, de az ellenállt. Többé már nem járt úszni vele. A gondolat szöget ütött a fejébe. Talán a bicikli kipróbálásával rávehetné, hogy legalább a parkba menjen le vele.

– Ez egy lánybicikli – mondta Nadine.

– Az összes bicikli fiúbicikli – válaszolta ő.

A lány dühödten nézett rá. Már réges-rég meggyőzte a fiút a szüfrazsettek igazáról, de az még mindig szívesen gyötörte.

– Ez túl közel áll az igazsághoz ahhoz, hogy vicces legyen – mondta. – Ha idősebb leszek, lesz egy motorbiciklim. Külföldre megyek vele, mindenfelé a nagyvilágba, lerajzolok és lefestek mindent, amit látok, és portrékkal keresem meg a pénzt az útra. Senki nem állíthat meg.

– Nem is mernének – válaszolta Riley. Miért mondok egyfolytában hülyeségeket? Hitványságokat?

– Úgy érted, te nem mernél… – mondta a lány; de szeretettel mondta.

– Bármit mernék, ha rólad van szó – válaszolt a fiú szemtelenül.

– Ó, erre nem lesz szükség. Miután már mindenfelé jártam a világban a motorbiciklimmel, szeretnék visszajönni, híres művésszé válni, lesz egy aranyos házam, és gyerekeim. Hozok magamnak egy kengurut háziállatnak. Megoszthatod majd velem.

– A kengurut? Vagy a házat? – hirtelen felrémlett előtte egy felnőtt élet képe: két állvány egymással szemben egy napsütötte műteremben.

– Mindent – válaszolta a lány. – Még a motorbiciklimet is használhatod majd, feltéve, ha nem akarod elhitetni mindenkivel, hogy a tiéd.

A lány olyan könnyedén mondta mindezt, hogy Riley biztos volt benne, nem tudja, miket beszél. Ő persze hagyta, hogy a vázolt kép elkápráztassa, és így ne kelljen észrevennie a lehetetlenségét. A lány jövője amúgy előre látható és bizonyos volt: házasság. Az övé sokkal… nyitottabb, ami lehetővé tette számára, hogy lehetetlenségeket gondoljon.

Ne kedveld meg túlságosan azt a lányt, Riley. Ők nem olyanok, mint mi. Az anyja hangja.

Változtass témát.

Arról kezdtek beszélgetni, ki lenne képes megfesteni egy ilyen reggelt.

– Samuel Palmer – javasolta Riley. A lány azon a véleményen volt, hogy Palmer inkább a június, nehezebb és bujább. A fiú élvezettel hallgatta, amint a lány kiejti a szót: buja.

– Nos, ott van persze Botticelli – mondta Nadine.

– Talán vannak olyan tavaszok Olaszországban, de az nem az angol tavasz.

Aztán a lány felkiáltott:

– Tudom már! Van Gogh. Mint a mandulavirágos képe.

Elővették a reprodukciókat tartalmazó hatalmas mappát, melyet – legalábbis Riley néha úgy érezte – Sir Alfred kizárólag azért tartott, hogy legyen min gúnyolódnia, vagy esetleg mert félelemmel töltötte el, hogy ennyire más megközelítés is lehetséges. Kitették a képet az ablak alatti hosszú, rusztikus, kecskelábú asztalra, és egymás mellett állva elmélyülten nézték: a mohát és a napfény játékát az ágakon, mögötte a végtelen kék eget, a kedves, világító kicsi virágokat, melyek összevissza hajladoztak, az apró piros bimbókat, és az egyetlen letört ágat, melynek éles maradványa pengeként meredt az égnek, akár egy tüske az édenkertben.

– Kíváncsi vagyok, hol lehet most – szólalt meg Nadine. – Az eredeti festmény. – Látták egy kiállításon a Grafton Galleryben, ahová Sir Alfred elvitte őket. Nadine és Riley tökéletesnek, csodálatosnak, a természetet idézően gyönyörűnek, valahogyan igaznak érezte a képeket, úgyhogy nem értették, miért nevetnek az emberek, miért fejezik ki ellenérzésüket vagy hagyják ott a kiállítást.

– Amszterdamban – válaszolta Riley, aki gyakran elővette ezt a reprodukciót, és már elolvasta a lap hátulján levő szöveget.

– Menjünk, és nézzük meg – szólt a lány.

A karja a fiúéhoz szorult a reggeli napfényben, az ablak alatt; az olajfesték, a terpentin, a jácint szaga, és a hangja: „Menjünk, és nézzük meg.”

– A motorbicikliden? – nevetett a fiú.

– Igen! Vagy valahogy máshogy, de igaziból. Gyerünk, csináljunk valamit, Riley. Kicsit kezdek megőrülni, tudod. Hamarosan felnőttek leszünk. CSINÁLJUNK valamit. Mint amikor elvittél, hogy nézzük meg a Kígyótestű Nőt a Portobello Marketen, és azok az emberek énekeltek. – Csak tizenöt évesek voltak, amikor ez az eset történt, és rettenetes zűrbe keveredtek miatta. – Menjünk el Brightonba és evezzünk, együnk rákot, és nézzük meg a Paviliont! Menjünk el Amszterdamba…

– Szökjünk meg együtt Párizsba, és iratkozzunk be egy festőiskolába – mondta a fiú. – Raboljunk bankot, éljünk, mint a királyok, járjunk Rodin nyílt hévégéire a műtermébe, viseljünk cigánygúnyát, és együnk fügét.

– Hagyd abba – vágott közbe Nadine. – Igazán csinálhatnánk valamit…

A lépcső felől hallatszódó lépések beléjük fojtották a szót. Sir Alfred egyik tanítványa, Terence érkezett meg, hogy folytassa a munkát a Kensington-palotát ábrázoló nagy olajképén. Riley erős késztetést érzett, hogy lelökdösse a lépcsőn. Ehelyett gyönyörteljesen cinkos pillantást váltott Nadine-nal, amitől megmelegedett a vére, szívébe pedig könnyed bátorság költözött.

Figyelte, amint Terence képe előbukkan a védőlepel alól. Hogy miért fárasztotta magát Terence ilyesmivel, azt egyáltalán nem értette. A kép akár az 1860-as években is készülhetett volna. Ráadásul keleti irányból festette, a Round Pond felől nézve nyugat felé, a palota mögött lenyugvó nappal, úgyhogy a téma, amiről a kép a címét kapta, Viktória királynő a víz felett, vagyis a palota előtti szobor egészen rossz volt, mivel a valóságban árnyékban kellett volna lennie. Tulajdonképpen mindennek árnyékosnak kellett volna lennie, mert a fényeket teljesen elhibázta… Reggeli fényben kellett volna festenie, csakhogy lusta volt ahhoz, hogy korán felkeljen. Sir Alfred túl elnéző vele, gondolta Riley. De végül is Sir Alfred túl elnéző velem is, úgyhogy…

Ugyan, menj már el, Terence.

Most csakis erre vágyott. Ez volt élete vágya. Hogy egyedül maradhasson Nadine-nal. Ahogy így kimondta, megborzongott.

Miért is lenne lehetetlen? Biztos, hogy ebben a hatalmas, új huszadik században találhat valami módot, hogy lehetséges legyen. Végül is az anyja lehetetlennek hitte, hogy ő egyáltalán ismerhessen egy olyan lányt, mint Nadine… A dolgok megváltoznak. És az ember tehet róla, hogy változzanak. És a Waveney-k nem olyanok, mint más felső osztálybeli család. Félig franciák, világlátottak, nyitott gondolkodásúak. Hangos vendégségeket rendeznek, társasjátékokat játszanak, megölelik egymást, Mrs. Waveney pedig nem mindig kel föl reggelente. Mr. Waveney azt mondta neki, hogy a pezsgőspoharakat Josephine császárné melléről mintázták. Egyszer felbukkant egy orosz, sőt járt náluk egy német is, akinek anarchista nézetei voltak. Riley ennek a kifejezésnek is utánanézett.

– Mondanék valamit, Purefoy – szólalt meg Terence, a vásznával ügyetlenkedve. Magas, nyúlánk fiatalember volt kukoricaszín hajjal, és gyakran kiejtette a kezéből a dolgokat. – Nem ülnél esetleg modellt nekem néhányszor a jövő héten? Feltéve, hogy Sir Alfred nélkülözni tud… Fizetnék érte… nem lenne…

– Nem lenne micsoda? – kérdezte Riley magában mulatva.

Terence Nadine felé pislogott.

– Semmi, amit esetleg nem szeretnél – mondta tapintatosan. – Hat pennyt fizetek egy ülésre.

– Milyen nagyvonalú – vihogott Nadine, amikor Terence kiment, hogy megnézze, nem kaphatna-e egy csésze teát Mrs. Briggstől.

– Miért akar pont engem lerajzolni? – töprengett Riley.

– Mert jóképű vagy – válaszolta Nadine. Az ablak alatti asztalon ült, elnézett, lábát maga alá húzta, sápadtan és komolyan mélyedt a rajzfüzetébe, fekete haja összekócolódott.

A fiú meglepődött.

– Én? – A lány felé fordult, hirtelen egy kicsit méregbe jött. – Te viszont gyönyörű vagy – mondta, és már miközben megszólalt, hihetetlennek tűnt, hogy megtette.

Nadine megfordult, hogy ránézzen. És megdermedt, és Riley is megdermedt, miközben a vére forrón áramlott a bőre alatt, és borzasztóan vágyott rá, hogy megcsókolja a lányt.

Nadine leugrott az asztalról, és a szemébe nézett.

Riley azt gondolta, nem fogja megcsókolni. Nem szabad megcsókolnia.

Kinyújtotta a kezét, és nagyon finoman a lány csípőjére tette, a hajlatra. Ez kevésbé tűnt rossznak, mint egy csók; és majdnem olyan jó volt. A keze elnyugodott ott; erősen, fehéren, festékfoltosan. Nadine érezte a súlyát, érezte, mennyire odaillik, érezte a lehetőségeket.

A kéz elpihent.

Ott álltak egy leírhatatlanul tökéletes pillanatig.

De, Istenem, az a kéz többre vágyott; hogy elvándorolhasson a csípőjén hátra, hogy megszoríthassa a derekát, és magához húzhassa; a másik keze pedig arra vágyott, hogy belemerülhessen a sűrű hajába, megfogja a nyakszirtjét, és magához húzhassa.

Riley erősen tartotta a kezét ott, ahol volt, hogy megőrizze a pillanatot, hogy még tovább tartson, hogy megvédje, hogy nehogy elrontsa; csoda volt.

El kellett húznia a kezét.

Nadine ránézett. A kezére nézett. Megint felnézett rá, kérdőn. Minden csepp vére ott figyelt, ugrásra készen várakozva. Aztán elnevette magát, és kirohant a műteremből, leviharzott a lépcsőn, tamm-taramm, énekelt győzedelmesen, boldogan.

Sir Alfred észrevette, amint jött föl az emeletre. Mindentudóan felfelé pislogott. Terence? Nem hitte.

Mrs. Briggs, útban a hallon keresztül, egy pillanatra elfogta Sir Alfred pillantását, és felvonta a szemöldökét.

*

Valaki lelőtt egy koronaherceget. Minden újságban benne volt. Mindenki erről beszélt.

– Mi ez az egész? – kérdezte Nadine Riley-t.

– Egy szerb lelőtte az osztrák koronaherceget, így az osztrákok kupán akarják vágni a szerbeket, de az oroszok megvédik a szerbeket, úgyhogy a németeknek muszáj kupán vágni a franciákat, hogy nehogy az oroszok segítségére siethessenek az osztrákokkal szemben, és miután kupán vágták a franciákat, mi következünk, meg kell állítanunk őket Belgiumban – mondta Riley, aki este elolvasta Sir Alfred újságjait.

– Ó – válaszolta Nadine. – Mit jelent ez az egész?

– Minden bizonnyal háború lesz.

– Ó – válaszolta a lány.

Nos, az egész véget ér, mire elég idősek lesznek ahhoz, hogy Amszterdamba menjenek, ahol majd megint a lány csípőjére teheti a kezét, ő pedig nevetni fog és énekelni, de nem fut el.

Nadine nem mondott semmit. Riley sem. De amikor mindenféle másról beszélgettek, vagy egy pillanatra összevillant a szemük, mikor olyasmin mulattak mindketten, ami a többieknek egyáltalán nem tűnt viccesnek, vagy amikor a zenekar különösen izgalmasan játszott, valami újfajta elektromosság adódott hozzá ezekhez a pillanatokhoz, melyekben mindig is örömüket lelték. Néha egymásra néztek, és a lány vére minden alkalommal felkorbácsolódott. Néha a fiúnak át kellett mennie a másik szobába. Haldoklott. Nem hitte, hogy a lányok ugyanígy belehalnának. Egyfolytában magán érezte a lány mosolyát.

*

– Apu – szólalt meg Nadine könnyedén, boldogan, miközben átvágtak a parkon az Albert Hallba. – Milyen szerelmesnek lenni? – Szívesebben kérdezte az apját, mint az anyját. Anyja kérdéseket tenne föl, gyakorlatias kérdéseket. Annak semmi esélye, hogy apja gyakorlatias kérdéseket tesz föl.

– Ó, hát fantasztikus – mondta az apja. – Vagy borzasztó. Vagy mindkettő. A rómaiak úgy gondoltak rá, mint egyfajta őrültségre, melyet senkinek sem kívánhatunk. De semmit nem tehetsz ellene, ez a fő ismérve.

Nadine elvigyorodott, de apjának már újra a lassú tétel huszonnyolcadik üteme járt az eszében.

*

Terence-nek modellt ülni talált pénz volt. Riley azon az egész zavaros nyáron rendszeresen megjelent a magas, sötétvörös házban, mely Dél-Kensingtonban állt egy sor magas, sötétvörös ház közé ékelődve. Felszaladt a sok-sok emeletnyi lépcsőn Terence műterméig, ahol, belépve, mindig elámult egy pillanatra, milyen rendetlenség közepette képesek élni a gazdagok; aztán leült. Terence lerajzolta, vázlatokat készített róla, tollal, ceruzával, vízfestékkel, egyik és másik szögből, az ablak alatt, a szobanövény mellett, ellenfényben, állva, ülve, elheverve a székben.

– Mit gondolsz a háborúról, hm? – kérdezte Terence egy késő augusztusi reggelen. – Elég gáz, nem? Mindenki nagyon ideges miatta.

– Te is? – kérdezte Riley.

– Én nem vagyok az a típus – válaszolta Terence.

Kisült, hogy a „semmi, amit nem szeretne” azt jelenti, hogy nem kell levennie a ruháit.

– Levetkőzöm – szólt Riley szelíden –, ha úgy több pénzt kapok. – Bármi is legyen, szüksége lesz pénzre.

Több pénzt kapott. Riley ezt viccesnek találta.

De egészen megkedvelte Terence-t. Megfigyelte a modorát, lemásolta a hányavetiségét, szavakat kölcsönzött tőle, aztán legtöbbször újra leszokott róluk. A kollégiumi tunyaság és szleng férfiatlannak tűnt a számára. Riley olyan férfi után kutatott, amilyenné maga is válhatna; úgy látszott, nehéz lesz ilyet találnia. Soha nem fogja megtagadni saját énjét. De többre vágyott. Hogyan békítse ki ezt az ellentétet? Most tizennyolc éves. Az iskolát befejezte, és senki nem állt elő semmiféle javaslattal a jövendőbeli elfoglaltságát illetően. Meddig lehet még Sir Alfred mindenese? Mi lehet belőle, egy ilyen fiúból? És volt egy nagy problémája. Bármilyen irányba indult gondolatban, mindenfelé Nadine jelentette az első lépést, és a fenyegetés, hogy Nadine nem lesz majd elérhető a számára, beárnyékolt… mindent. Minden lehetséges lépés, az összes lehetséges jövő felé: lehetetlen. Megengedhetetlen.

Talán ha egy halom pénzt keresnék… a Cityben? De ahhoz is kell pénz, hogy belevágjon az ember. Festészet? Nem vagyok elég tehetséges. És hogyan fizetnék meg egy művészeti iskolát?

Bűnözőnek álljak?

Ezen nevetnie kellett.

De az, hogy meztelenül ül Terence előtt, nem jelenthet megoldást…

Amíg Terence őt rajzolta, azon gondolkodott, amiről az újságban olvasott: a csatatéren megjelenő angyalokról, a gonosz hun{1} hordákról, és az Odaát{2} küzdő fiúkról. Eltöprengett. Mentek srácok a Paddingtonról is, mesélte az anyja. – De nehogy eszedbe jusson bevonulni – tette hozzá. – Ez csak egy újabb trükk, amivel megpróbálnak kijátszani bennünket. – Riley tudta, hogy az anyjának az apja valahol Afrikában esett el. – Nem akarhatod, hogy belekeveredj valamibe külföldön.

Franciaország Riley-nak az aranyló napraforgókat jelentette, amiket Van Gogh festett Arles-ban, a fénylő egeket, a fasorokat, Matisse színeit, a tengert, Renoir nőit a kávézókban, David drámai félmeztelen hőseit, Fragonard lányait a röpülő alsószoknyáikkal, Ingres elegáns hölgyeit a hófehér bőrükkel, fekete hajukkal és olvadt ujjaikkal… Olympiára gondolt, ahogy meztelenül fekszik a szófáján, azzal a fekete szalaggal a nyakán, arcán különös kifejezéssel. Nadine-ra gondolt. Arra gondolt, hogy most, hogy meztelen, talán jobb lenne, ha valami másra gondolna.

Teljesen természetes volt, hogy Terence bámulhatja Riley testét, tekintve, hogy azt rajzolta. Riley-t bámulta, amint áll, ül, elfekszik a széken. Riley alkata olyan volt, melyet úgy szoktak jellemezni, „nem túl magas, de jókötésű”, kidolgozott izomzattal, bőre egészen fehér, akárcsak Ingres hölgyeié.

– Nem hinném… – szólt Terence aznap délután. – Nem, hát persze hogy nem.

– Mit? – kérdezte Riley, de Terence nem árulta el, és azt javasolta, pakoljanak össze, mivel elment a fény, ami nem volt igaz.

HARMADIK FEJEZET

Toborzómulatság volt fenn, a Paddington pályaudvarnál. Riley vasárnap, apjától és anyjától visszafelé menet látta őket körbemasírozni a piros kabátjukban, az őrmester rámutatott a tömegben a férfiakra, és azt mondta nekik, el kell menniük Franciaországba, mert a hősies kis Belgiumnak szüksége van rájuk. Riley látta már a hősies kis Belgiumot egy plakáton: gyönyörű nő volt, hálóingben, akit éppen üldözött egy vörös szemű, csúcsos sisakot viselő hun démon. Riley fejében némileg összemosódott Nadine anyjával, Jacqueline-nal.

A jelentkezőknek öt láb nyolc hüvelyk magasnak kell lenniük, állt a plakáton. Riley jó pár srácot látott, akiket elutasítottak, mivel túl alacsonyak és véznák voltak. A többiek egy csoportba tömörültek, körülöttük mindenki éljenezte őket, ők pedig maflán vigyorogtak. Boldogan és izgatottan. Franciaországba mennek! Fényes gombok és csizmák, na meg, Krisztusom, tisztességes ennivaló és egy másfajta élet!

Riley újra köszönetet mondott Istennek, hogy oly bőségesen megáldotta őt. Gondolatban újra végigvette: Sir Alfred, a kedvessége és nagylelkűsége; anya és apa, a szeretetük – kivéve, amikor apa elkezdi azt hajtogatni, hogy szép, szép dolog ez a festészet, de egy kicsit buzis, nem?, egy férfinak –; az oktatás, melyben részesült. Bár többre lenne szüksége. Mindig csak többre. Talán esténként. Van az a Dolgozók Esti Egyeteme… történelem, természettudományok, filozófia, matematika…

És Nadine, az az istenverte lány. Akit meg kell csókolnia. Meghalok, ha nem csókolhatom meg. De hogy a pokolba csókolhatnám meg?

Szerencsés, nagyon szerencsés srác vagyok, gondolta, és még többre viszem. Véghezviszem, bármi áron; és újra megesküdött magában, hogy nem fogja eltékozolni, ami megadatott neki.

*

Az egyik szombaton Nadine nem jött el.

– Miss Waveney megbetegedett, uram? – tudakolta Riley Sir Alfredtól a műteremben, a vizeskancsó mellett.

Sir Alfred, anélkül hogy felnézett volna, így szólt:

– Miss Waveney egészségi állapotához nincsen semmi közöd, Riley.

Ó.

– Nincsen, uram? – kérdezte Riley óvatosan kis idő múlva.

– Nincs – mondta Sir Alfred.

Riley egy darabig emésztgette ezt. Próbálta megemészteni. Nem ment. Csak úgy kavargott a gyomra.

Az ujjai az ecset selymes végén matattak, melyet épp tisztított. Tompa üresség kúszott a szívébe.

– Többé nem jön el, uram? – kérdezte, utolsó esélyt adva annak, hogy mégsem igaz, ami történik.

– Ez sem tartozik rád, Riley – mondta Sir Alfred.

Ó.

Ecset. Ujjak. Terpentin.

A pokolba is, kérdezd meg egyenesen. Ez-e az, amire célozgat.

– Folytatná az órákat, uram, ha én nem lennék itt?

Sir Alfred válasza csak úgy csattant.

– Ne áltasd magad. – Aztán egy pillanatig elgondolkodott, és szabatosan így szólt: – Nem hajtok végre változtatásokat a házam körül a tanítványaim szüleinek elvárásai szerint. – Figyelmeztető pillantást vetett Riley-ra: Ne folytasd ezt. Nem fogom veled megvitatni.

Riley-nak el kellett gondolkodnia azon, amit hallott.

Mire gondolhatott? Mi… mi történhetett?

Vajon Mr. és Mrs. Waveney megkérte, hogy szabaduljon meg tőlem? Nadine miatt?… És ő elutasította a kérést?

Nem tudta másként értelmezni az öregember szavait.

De ez nem igazságos…

– Miss Waveney tehetséges, uram – szólalt meg. – Tehetségesebb, mint… a legtöbben. – Nem akarta azt mondani, „mint én.” Tudta, hogy nem viszonyíthatja magát a lányhoz. Miért nem? Mert ő előkelő, te pedig nem?

Sir Alfred alaposan megrágta a választ.

– Miss Waveney lány. A boldogságot és a kiteljesedést a családja körében találhatja meg, jó házasságot kötve.

Riley megszédült.

De hát végig tudtad ezt!, szólt egy hang a belsejében. Mindig is tudtad! Nem is reménykedtél igazán!

Ez nem igazságos. Elvitték. Nem láthatom többé. Nem tanulhat többé. Nem láthatom többé.

Tulajdonképpen igenis reménykedett. És vele szemben sem igazságos! Így nem lehet művész, pedig lehetne!

– Terence műtermébe megyek ma délután, uram – szólalt meg halkan, elszoruló torokkal. – Nem késhetek el.

Mérges volt, mérges, mérges.

*

{1} A világháborús angol sajtóban hunoknak nevezték a központi hatalmakat.

{2} Over There; állandósult kifejezés volt az angoloknál az első világháborús kontinentális frontra.