ELIZABETH ADLER

Kaliforniai rejtély

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2013

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Elizabeth Adler: Please Don’t Tell

Fordította

GOGOLÁK RITA

Prológus

Téli délután volt, a viharos égen fekete felhők tornyosultak. A férfi a kávézó parkolójának legsötétebb, távolabbi részében állt meg a fekete Range Roverrel, ott, ahova a lámpák fénye nem jutott már el. Várakozás közben csapott le rá újra a fájdalom – szorítás a mellkasában, nyilallás a fejében. Pár másodpercig tartott csupán. Először akkor érzett hasonlót, amikor odébb tette az asztalt, hogy jobban mutasson. Ostobaság volt. Biztosan meghúzta a vállát, az fájhat – éppen most, amikor a legjobb formájában kellene lennie. Kitisztult az agya, a fájdalom eltűnt. Nem törődött vele tovább, az előtte álló feladatra koncentrált.

A parkoló szinte üres volt, csak néhány autó állt itt-ott. Tudta, hogy ezek a személyzethez tartoznak. A vendégek mindig a bejárat közelében parkoltak. Ez az egyik népszerű éttermi lánc volt Kaliforniában, közvetlenül az 1-es főút mellett, San Francisco déli részén. Pontosan tudta, mikor fejezi be a lány a műszakot, tudta, hogy bugyborékoló nevetéssel szinte kiront a hátsó ajtón, megkönnyebbülve, hogy távozhat. Néha másokkal együtt jött ki, de többnyire egyedül. Azt is tudta, hogy a tízéves Chevy Blazer az övé, ami gyakran lerobbant, és nincs biztosítása, ezért parkolt inkább hátul, hogy a kíváncsi rendőrök, miközben kávéznak és hamis juharszirupos palacsintát esznek, ne lássák, és ne tegyenek fel kérdéseket a járgányról, ami pont olyan vacak volt, amilyennek kinézett.

Azt is pontosan tudta, hol lakik a lány. Sőt azt is, hogy néz ki a kis garzonja. Járt már bent, amíg a lány dolgozott. Könnyedén kinyitotta az olcsó zárat, körülnézett, megérintette a dolgait, körbevizslatott az apró fürdőszobában, a műanyag zuhanykabinban, szemügyre vette a nejlonfüggönyt, ami bizonyára hozzátapadt a lány meztelen testéhez zuhanyozás közben. Végignyalta a fogkeféjét, beleszagolt a bugyijába, amit úgy hagyott a padlón a többi ruhájával együtt, ahogy az előző éjjel kilépett belőle. Lefeküdt a bevetetlen ágyra, fejét a párnába fúrta, és meglepve tapasztalta, hogy a lepedő tiszta. A lány nem volt piszkos fajta, csak rendetlen és hanyag.

Akkor választotta ki a következő áldozatának, amikor betévedt a kávézóba, és összeakadt a pillantásuk. A lány – nagyobb borravaló reményében – kész volt egy kis flörtre minden vendéggel, nem mintha jelentős összeget kapott volna. Tetszett neki a lány üde bőre, rózsás arca, ahogy kipirultan sietett a konyha és a vendégek között. Keményen dolgozott, és szívélyes volt. Elaine-nek hívták. Ezt a blúzára tűzött névtábláról olvasta le, és mivel elég csinos volt, illett is hozzá a név. A férfi akkor csevegett is vele, és megtudta, hogy otthagyta a főiskolát, ahol, többek között, biológiát tanult. A lány jókedvűen mondta, hogy majd folytatni fogja, ha megengedheti már magának, de persze mindketten tudták, hogy ez sosem jön el. Tetszett neki a lány gömbölydedsége is, a hosszú barna haja, a barna szeme, és a vidám, lányos viselkedése. Mindig is az ilyen nők tetszettek neki leginkább.

És most meglátta, ahogy kiront a személyzeti ajtón. Egyedül. Fekete szoknya és egy túl vékony fekete dzseki volt rajta. A férfi felhúzta a vékony gumikesztyűt, kiszállt az autóból, és a lány nevét kiáltotta.

– Elaine!

A lány meglepetten odafordult. A férfi tudta, hogy nem ismerhette fel az árnyékban.

– Beragadt az ajtó, tudna segíteni? – kiáltotta a férfi, csak éppen annyira hangosan, hogy a lány azt gondolja, ismerheti.

Tetszett neki, ahogy sietve jött, szinte futva. Hosszú barna haja az arca körül hullámzott. Egyetlen sima mozdulattal a férfi megmarkolta a lány haját, és a keze élével nyakon vágta. A lány összeesett, és ő nyomban az autóba lökte, mellédobta a táskáját is. Egy másodperc múlva már ki is hajtott vele a parkolóból a főútra.

Hátranézve a tükörben ellenőrizte, hogy a lány arccal lefelé fekszik a gondosan odahelyezett nejlonon, nehogy összepecsételje a bőrülést. Nem mozdult. A következő kijáratnál a férfi lehajtott a főútról egy kietlen helyen, és kiszállt, hogy megnézze. Még lélegzett. Lassú, fájdalmas lélegzettel. Pont elég erősen ütötte meg. Tudta, hogy mit tesz. Nem először csinálta. Beleszúrt egy tűt a lány karjába, egy gyors löket a biztonság kedvéért, nehogy hirtelen meglephesse. A szaggatott lélegzet lelassult.

A férfi visszaült az autóba, és továbbhajtott. Már korábban kinézte, hová viszi: egy erdő szélére. Amikor odaért, ült még pár pillanatig, felkészülve arra, ami következik. Még nem esett, csak a szél süvített a fák között, előre jelezve a közelgő vihart, leveleket sodorva az autóra és a lányra is, amikor a férfi kinyitotta a hátsó ajtót. Kint még világos volt, de a fák között már szürkült.

A férfi kivette a pihekönnyű fekete utazótáskát, ami a kis videokamerát, az állványt meg az éjszakai blendét rejtette, „a felszerelését”, ahogy magában nevezte, és a nyakába akasztotta. Kihúzta a lányt az autóból, és becipelte az erdőbe. Nem túl messze, nem volt rá szükség, senki sem járt arra. A szíve megint ugrott egyet, a lány nehezebb volt, mint gondolta.

Már kidolgozta a módszerét – a rituáléját –, amihez tartotta magát. Mindennek szép sorjában kell történnie. Kiterítette a lányt az avarban. Szép és finom látvány. Úgy vélte, tetszene a lánynak. Azután elővette a kis állványt és a kamerát a táskából, elhelyezte, ügyelve rá, hogy a lány tökéletesen fókuszban legyen. Felhúzta a gyapjú símaszkot, hogy elfedje a saját arcát. Most már készen volt. Itt volt az ideje, hogy levetkőztesse a lányt. Lerángatta a szoknyáját, a fehér blúzát, az alsóneműjét. Nem viselt melltartót, kis melle világított a sűrűsödő sötétben.

Most kihúzta a bőrtokból a kést. Mexikóban gyártott, méretre szabott darab volt, a lábára szíjazva hordta. Közel húszcentis, vékony pengéjű filézőkés, ilyet használnak a séfek. Tiszta, ragyogó acél. Hatalom annak a férfinak a kezében, aki pontosan tudja, hogyan használja.

A lány fölött térdelve sebészi precizitással felvágta mindkét csuklóját, majd leült, és figyelte, ahogy a vér szivárogni kezd, és az élet lassan kiszáll a testből. Még mindig nem nyitotta ki a szemét. A tökéletes pillanat majdnem elérkezett. Már csak egyetlen vágás, lágyan, mint a vajban, ahogy elmetszi majd a torkát. A lány kába volt, ernyedt, nem állt ellen, miközben megerőszakolta, a kés a torkán, épp csak az első apró metszést ejtette… várt… várt… majd győzelmesen felnyögött a férfi, elvágta a lány torkát, és nézte, ahogy a vér kibuggyant, mert a lány élt…

Kimerülten dőlt hátra. Semmi sem mérhető ehhez a pillanathoz, ehhez az érzéshez. A tökéletes szexuális erőfölény. Már csak egy dolog volt hátra, amit meg kellett tennie. Elővette a zöld post-itet a zsebéből, és bal kézzel ráírta az üzenetet.

Megnézte a lányt. A szája nyitva volt. Becsukta, és az ajkára tapasztotta a zöld jegyzetlapot, ragasztószalaggal is odaerősítette, hogy biztos legyen benne, nem fog leesni. A kést újra a lány nyakára helyezte; tudta, hogy hol van az ütőér.

Ekkor mintha hallott volna valamit, ijedten hátrazöttyent. Még nincs készen… megállt egy autó, majd újraindított. Elbátortalanodott, megragadta a kamerát meg a táskát, lekuporodott, összehúzta magát, futásra készen várt… Ekkor a fájdalom újra a mellkasába mart, és a szíve olyan eszeveszetten kalapált, hogy kihallatszott, amint egymilliót vert percenként… minden elsötétedett a fájdalomtól… elfogta a félelem… és végül a félelem győzött…

Minden erejével a vezetésre koncentrált. Most már esett… a fájdalom újra lecsapott, most kevésbé erősen, és nem is annyira a szívébe, inkább a vállába… pontosan ott, ahol meghúzta azt az izmot tegnap, amikor megemelte az asztalt.

Elmenjen az ügyeletre? Most már jobban volt, szabályosan lélegzett, minden rendben, a szíve erős, mint az acél. Csak egy kis baleset történt, és egy apró „gikszer”. Ellenőrizte a táskát maga mellett az ülésen, a kamerát keresve. Ott volt. A kés is.

Minden rendben, de ez most közel volt. Óvatosabbnak kell lennie, legközelebb elhagyatottabb helyet keres.

Már meg is van a következő lány. Ez magabiztossá tette, hogy látta maga előtt a jövőt, a terveit. Már hetek óta figyelte Vivian doktornőt. Most, hogy ilyen sebtében távozott, gyorsan innia és ennie kell. Mindig éhes volt a kis „kalandja” után. El kellene kerülnie a főutat, és a mellékúton maradni. Nem figyelt fel a közelgő viharra, bár a rossz látási viszonyok, a hirtelen sötétség előre jelezte a közeledtét.

Aztán nekiütközött valaminek.

1. fejezet
Big Sur, Kalifornia

Ez a nap is a szokott módon kezdődött. Fen Dexter későn kelt, már kilencre járt. Hector ébresztette fel, nagy mancsát az ágyra téve oldalba bökte, és megnyalta a karját. Egy labrador mindig nyalakszik, és ki kell engedni, mielőtt szétdurranna. A kilenc óra Hectornak késő volt. Fen kinyitotta az ajtót, megvárta, míg az állat végzett, beengedte, és visszafeküdt, hogy lustálkodjék egy kicsit. Csak hevert az ágyban, és hallgatta, ahogy a hullámok nagy robajjal csapkodják a sziklákat a szirt tövében.

Szikla-lak, Fen kicsi kaliforniai háza, ez – ahogy nevezte – az „elszigetelt csoda”, egy hegyfokon állt Big Sur és Carmel között. Az elszigeteltség persze vicc, miután az út csak száz méterre volt, és a ház sem nevezhető „csodá”-nak, sem csillogónak a sápadtkék stukkóival.

Tizenkét éve volt az otthona. Pillanatnyi ötlettől vezérelve vásárolta meg a férje váratlan, felfoghatatlan halála után. Hisz a férje makkegészséges volt, rendszeresen edzett, kilométereket futott, sőt a halálát megelőző napon háromórás teniszmeccset játszott. Aztán a reggeli tea után meglepetten – legalábbis Fen akkor úgy látta – ránézett, és összeesett. És Fen addigi élete véget ért.

Greg, az átlag amerikai fiú, ahogy Fen csipkelődve nevezte, a harmadik férje volt. Az első „a francia” volt. Fen akkoriban, húszévesen, kissé kétes életet élt Párizsban, tűsarkúban és alig valamit takaró flitterben lépett fel táncosnőként, rövid Sassoon frizurát viselt, mint akkoriban minden lány. Nem éppen ilyen életet képzelt a sok-sok évnyi balettozás után, de nem lehet mindenkiből sztár, viszont sok emberrel találkozott. Beleértve a férjét is, akit ma már csak „a francia”-ként emlegetett. A férfit, aki a kezét fogta, lágyan csókolta, romantikus üzeneteket és hatalmas rózsacsokrokat küldött neki. Jóllehet a fehér rózsa sosem volt Fen kedvenc virága, hamar megszerette. A tizenöt évvel idősebb férfi elvált volt, gyerekei voltak, de feleségül akarta venni, és Fen hogy is tudott volna nemet mondani élete nagy szerelmének. Egy évig tartott. Aztán a férfi talált valaki mást. Egyszerűen ilyen volt.

Másodjára egy olasz zsidóhoz ment feleségül. Tudta is Fen, hogy létezik ilyen kombináció! Neki nem volt családja, és beleszeretett a férfi társaságkedvelő, közvetlen, kiterjedt családjába, amely átvette az életük irányítását, és még mielőtt észbe kapott volna, már arról kellett döntenie, katolikus vagy zsidó ceremónia szerint kelnek egybe. Végül egy huszárvágással oldották meg a problémát – egyszerű polgári esküvőt tartottak. Aztán, mivel a család nagy bánatára a rég várt gyermek nem érkezett meg, úgy vélték, hogy ezért Fen lehet a hibás. Érezte a lapos pillantásukból az asztalnál, a közös étkezéseken kihunyt örömből, hogy ezt gondolják, és mikor már nem bírta tovább és megkérdezte, döbbenetére kiderült, hogy igaza volt.

Miután csak polgári esküvőjük volt, a válás egyszerűen zajlott, és Fen ott maradt összetört szívvel, magányosan. Ismét egyedül a világban.

Egy hirtelen ötlet nyomán Kaliforniába repült, és felkereste egy régi barátnőjét egy kis szőlőültetvényes faluban, Sonoma megyében. Millie chardonnay-t termesztett, ami épp akkor jött divatba. Fen a válásai után (mindkettőben ő volt az ártatlan fél) megmaradt szerény megtakarításait a vállalkozásba fektette, és pénzügyileg ez mentette meg. És itt találkozott a harmadik férjével is. Az amerikaival.

Greg harmincnyolc éves volt, Fen huszonhét. San Franciscóba költözött egy pasztellszínű kis viktoriánus házba a Misszió negyedben, amely akkoriban épült ki, de még mindig voltak veszélyes részei. Túl veszélyesek, Fen tartott is tőle, hogy egyedül éljen a környéken. De nem volt túl sokáig egyedül. Félállásban az egyetemen tanított, a szakterületéről, a tánc modern formáinak fejlődéséről tartott előadásokat, valamint önkéntesként támogatta az állatmenhelyet. Ekkor hívta fel Mr. Hermann Wright ügyvéd, hogy legyen szíves elfáradni az irodájába. Nagyon fontos ügyben, mondta, de ennél többet telefonon nem árulhatott el.

A fenébe, gondolta Fen akkor öltözködés közben – az alkalomhoz illő ruháját vette fel, szűk fekete nadrágot (szép, hosszú lába volt), fehér, puha lenvászon inget és a narancsszínű Hermès kasmírpulóverjét; ez utóbbi egy drága ajándék volt az első férjétől, abból az időből, amikor még csak udvarolt neki. Bepúderezte az orrát, leheletnyi vérvörös rúzst kent telt ajkára, gyorsan átkefélte aranyszőke haját. Egy utolsó pillantást vetett a tükörbe, ellenőrizve, hogy elég decensen fest-e Mr. Hermann Wright ügyvéd és a titkos mondanivalója számára. A francba az ügyvéddel. Senkinek nem volt oka beperelni. Talán mesés örökség találta meg valami távoli rokontól. Igen. Bizonyára. Puszit nyomot gyömbérszínű macskájára, Maurice-ra, aki utálta, ha egyedül hagyta, és elindult.

Taxival ment az ügyvédhez, mert nem akarta a tömegközlekedéssel járó felfordulást, habár a taxit nem engedhette meg magának. Mr. Wright impozáns irodája három emeletet foglalt el egy elegáns épületben a belvárosban. Mr. Wright már kevésbé volt impozáns, kicsi, szögletes és gyömbérszínű volt, mint a macska. Na de a mondandója, az tényleg figyelemre méltó volt. Alapjaiban rázta meg Fent, jobban, mint bármi életében. És még csak huszonhét éves volt, az isten szerelmére!

A férfinak is ezt mondta.

– De hát még csak huszonhét éves vagyok!

Mr. Wright megvonta a vállát, lesimította virágos selyem nyakkendőjét, és kedvesen a lányra nézett.

– Sok hasonló korú hölgynek már számos gyermeke van, Miss Dexter.

Fen a válás után visszavette lánykori nevét.

– Bizonyára nem okozhat nehézséget egy egészséges fiatal hölgynek, mint ön, felnevelni két kislányt.

– De ők nem az én gyerekeim – kiáltotta a lány sokkos állapotban. – Nincs is férjem! Hogy teheti ezt velem?

Aki ezt tette vele, egy távoli unokatestvére volt, és a további hír szintén villámcsapásként érte – mit villámcsapás, maga volt a tornádó! Jószerével nem is emlékezett rá, csak egyszer találkoztak, amikor még Párizsban táncosnőként dolgozott (az unokatestvére és a férje odamentek a színpadhoz, bemutatkoztak, megittak egy pohár pezsgőt, majd mosolyogva búcsút intettek). Most kiderült, hogy repülőgép-balesetben meghaltak. Egy kis Cessnával repültek magas hegyek fölött, amikor légörvénybe kerültek, és a gép lezuhant. Két kisgyermek maradt utánuk Manhattanben.

– Természetesen a gyermekekkel együtt megkapja az eltartásukhoz szükséges összeget is, ami bizonyosan elegendő lesz, még a főiskolájukat is fedezi.

– Főiskola? – Miről beszél ez az ember? Ő sem járt főiskolára!

– A lányok négy- és hatévesek. Vivian és Jane Cecilia. Ms. Dexter, nem tudom eléggé hangsúlyozni, hogy nincs más önön kívül, akihez fordulhatnának. Ön nélkül otthonba kerülnének. Sajnálatos, de már elég idősek az örökbefogadáshoz, az ilyen korú gyermekeket már nem keresik.

Hátradőlt, és a lány döbbent arcába nézett.

– Tudom, tudom – mondta kedvesen. – Ez nagy megrázkódtatás és iszonyú felelősség, de az unokatestvére kizárólag önt említette a végakaratában, lévén ön az egyedüli rokon, akire a legértékesebb kincseit hagyhatja abban a reményben, hogy ha szükség lesz rá, ön tudni fogja, mit tegyen.

Fen nem válaszolt.

– Itt van a fényképük – csúsztatott át az asztalon néhány fotót a férfi.

Fen nem vette kézbe, csak lebámult a képekre, a két távoli fiatal rokon arcocskájába. Az egyik sötét hajú, kemény tekintetű, a füvet rugdossa szandálos lábával, nem hajlandó mosolyogni a kamera kedvéért, a másik szőke, kék szemű angyal, sugárzik az arcocskája.

– Bűbájosak – hallotta önmagát. Aztán hirtelen sírva fakadt, ott, az ügyvéd elegáns irodájában. Nézte a két kicsi lányt, akiknek nincs senkijük. Olyan ártatlanok voltak. Ő is egyedül volt tizennyolc éves kora óta. Arra gondolt, hogy amire felkérik, nem sokban különbözik attól, amit az elhagyott és bántalmazott állatokért tesz, mindkettőnek ugyanaz a szeretet a forrása.

– Tudnám szeretni ezeket a lányokat – mondta végül. Összeszedte a fotókat, és a táskájába tette.

– Mikor kapom meg őket?

És így történt, hogy Fen (a Fenella rövidítése, amit mindig is utált, mert úgy gondolta, hogy sztriptíztáncosnőhöz illik) „nagynéni” lett, nem „anya” a lányainak. Akik mostanra felnőttek, túljutva iskolákon és balettórákon, gyerekbetegségeken és a borzalmas tinédzserkoron, gimnáziumon, főiskolán, fiúbarátokon, szeretőkön, és közben egy családdá váltak.

Vivi, az idősebb már harmincéves, és a sürgősségi osztályon orvos San Franciscóban. JC huszonnyolc éves, épp sztárrá próbál válni, és egy kis klubban énekel, ami Fen véleménye szerint nem vezet sehova. Mindkét lánynak megvolt a maga élete, és Fen úgy döntött, hagyja, hogy éljék úgy, ahogy nekik jó. Épp elégszer beleavatkozott az életükbe korábban.

*

Még egy óra eltelt, mire Fen felkelt, és lement a konyhába. A sötét deszkapadló hideg volt a csupasz lábának. Hűvös nap ígérkezett. Feltette a kávét – imádta a reggeli kávé illatát –, lezuhanyozott, majd farmert és V nyakú pulcsit húzott, és először is kikefélte a kutya szőrét. Újra megnézte az időjárást – odakint még mindig szürkeség uralkodott, hideg széllökésekkel, amit nem szeretett. És a kutya sem. Fen annak idején Herkulesnek nevezte el, mivel erős volt, egy igazi túlélő, és Hector hozzánőtt a nevéhez. Már tizenkét éve voltak együtt. Együtt és egyedül.

Megszólalt a telefon.

– Fen – hallotta Vivi sürgető hangját. – Találkoznunk kell. Még ma. Valamit el kell mondanom.

Fen a hangjából rájött, hogy a lány bajban van, de visszafogta magát, és nem kérdezett semmit. Majd később. Vivi harmadéves rezidens volt egy San Franciscó-i kórház sürgősségi osztályán. Állandóan túlórázott, és elég ritkán látták egymást. Most a lány közölte, hogy éjszakára is marad. Ez azt jelentette, hogy Fen jól teszi, ha elmegy Carmelbe, és beszerez ezt azt.

Felvette régi sötétkék esőkabátját, betuszkolta Hectort a Mini Cooper hátsó ülésére, ami nem volt könnyű, tekintve hogy a kutya közel ötven kilót nyomott. Hector rendszerint kidugta a fejét az ablakon, hogy szaglászhasson, de ma túl hideg volt ehhez.

Tizenkét éve Fen a kocsifeljáró végén találta Hectort. Amikor meglátta, azt hitte, hogy egy papírzacskó. Bosszankodott is, hogy odaszemeteltek a birtokára. Kiszállt az autóból, hogy felvegye és a szemétbe dobja. De helyette az apró Hectort találta, amint gyászosan nézett fel rá hatalmas barna szemével. Hát mit tehetett volna?

Carmelben szerencséje volt, egy Range Rover éppen kiállt a parkolóból, amikor odaért, így bőséges helyet hagyott neki. Szemetelt az eső, és Fen azt kívánta, bárcsak ne az új antilopbőr csizmáját vette volna fel. Az antilop nem nagyon bírja az esőt. Azért vette fel, mert lapos sarkú; Carmel macskaköves utcáin lehetetlen volt magas sarkúban közlekedni. Carmelben egykoron rendeletben írták elő, hogy csak lapos sarkút lehet viselni a városban, mivel rengeteg baleset történt.

Kiengedte Hectort a kocsiból, ő meg elszaladt újságot venni, majd átgondolva Vivivel közös vacsoráját, vett egy ropogós cipót, egy jó érett Manchego sajtot, lágy kecskesajtot és egy darab parmezánt, amit a salátába szánt. Vásárolt két üveg napai pinot noirt, amit a lány szeretett, és természetesen néhány üveggel barátnője, Millie sonomai chardonnay-jából is, minden eshetőségre. Elégedetten fedezte fel azt a kívánatos rozmaringos-mazsolás sós kekszet, ami jól illik majd a sajthoz.

Már korábban elkészítette szokásos francia marhapörköltjét, a daube-ot (filézett steakből, amit jóféle vörösborral főzött lassú tűzön órákig, majd amikor már szinte szétmállott, gyöngyhagymát és friss répát adott hozzá). Néhány hete főzte unalmas és tétlen óráiban, miközben Beethoven Ötödik szimfóniája szólt, amely elnyomta a hullámok robaját. Jókora mennyiséget készített, több adagban lefagyasztotta, így ma csak elő kell venni és feltálalni – nulla erőfeszítéssel.

Mire befejezte a vásárlást, az eső erőre kapott. A szél majd fellökte, miközben a kutyát betuszkolta az autóba a vásároltakkal együtt. Amikor lefordult a házhoz vezető murvás bekötőútra, a fenyőfák az út mentén mélyen meghajoltak a szélben. A ház alatt a Csendes-óceán bömbölt, még a szélnél is hangosabban. De végre hazaértek. Épen és egészségesen.

*

Hét órára ropogott a tűz, a marhapörkölt kis lángon melegedett, a konyhaasztal megterítve kékeszöld műanyag nyelű késsel és villával, amit a Leclercben, egy olcsó francia nagyáruházban vásárolt. Szerette ezt az evőeszközt. A papagájdíszítésű tányérokat tette ki és az elegáns borospoharakat. A ropogós cipó fatányéron pompázott az asztal közepén, mellette a sajt éppen átvette a szoba hőmérsékletét, eközben odakint az eső vadul verte az óceánra néző terasz ajtaját.

Az időjárás olyan rosszra fordult, hogy Fen aggódni kezdett. Megpróbálta felhívni Vivit, hogy javasolja neki, forduljon vissza, de nem érte el. Kinézett az ablakon, de csak önmagát látta visszatükröződni az este mély sötétjében. Még egy hasábot dobott a tűzre, lábával arrébb tolva Hectort, mire az állat felmordult.

Hector ragaszkodott a meleg vackához. Akárcsak Fen, a kutya is örült annak, hogy nincs kint ezen az estén.

Fen nyugtalanul visszament a hálószobába, és megnézte magát a hosszú tükörben a szekrényajtón: farmert, az új antilopcsizmát (ami nyomta az ujját) és szürke V nyakú pulóvert viselt, ami jól illett ezüstös, állig érő apródfrizurájához.

Ötvenhét évéhez képest nem volt rossz az összkép, habár nem is olyan jó, mint szerette volna. Mik ezek a ráncok az orra felett például? Erre való a botox? Meg kell kérdeznie Vivi doktort, amikor végre megérkezik. Már ha megérkezik egyáltalán, amiben Fen kételkedett, amilyen erősen üvöltött odakinn a szél. Itt, a szirtfal tetején levő kicsi földnyelven a viharos szél hurrikánná erősödött, és az eső özönvízbe fordult. Lent a partot vad hullámok ostromolták.

Mindenre felkészülve bement a kamrába, előkereste a viharlámpást, visszavágta a kanócot, és ellenőrizte az olaj szintjét, majd bevitte a nappaliba, és elhelyezte az üveg dohányzóasztalon. Bekapcsolta a CD-lejátszót, hogy versenyezzen a szél zúgásával, és bort szürcsölgetve leült. Hallgatta, amint az eső kopogásától kísérve Beethoven zenéje felerősödik. Sosem húzta be a függönyöket, a mindig változó Csendes-óceán látványa miatt választotta ezt a helyet, a szürke bálnák és a játékos delfinek vonzották ide annak idején. Magányt keresett itt, és megtalálta. Aztán rátalált Hectorra. És ők együtt megtalálták az „egyedüllétet”.

Ma este volt valami különösen nyugtalanító a vihar erejében. Az ádáz vadság rémisztő volt, ahogy a kicsiny házat ostromolta. Az ablakok zörögtek, a gerendák recsegtek, az ajtók megremegtek a zsanérokon. Még Hector is aggódónak tűnt, felemelte a fejét, és kérdőn nézett Fenre, mintha ő megállíthatná az elemek tombolását.

– Bárcsak képes lennék rá, Hector – mondta neki, elértve a pillantását. Ő és Hector mindig tudták, mit gondol a másik.

Fen újra felkapta a telefont, hogy felhívja Vivit, de a vonal süket volt. Természetesen mindig a telefon volt az első, ami rossz időben használhatatlanná vált. Próbálta mobilon is, de nem volt térerő. Na, most már nem tudott kapcsolatba lépni senkivel.

Homlokráncolva visszadőlt a kanapéra, és remélte, hogy Vivinek volt annyi esze, hogy visszaforduljon. Akármit akar is mondani, nem lehet annyira sürgős, hogy ne várhatna holnapig.

Megitta a borát, és éppen felkelt, hogy töltsön még, amikor kialudt a villany. És leállt minden. A CD-lejátszó, a tévé, a hűtőszekrény.

Fen pohárral a kezében megdermedt. Szinte tapintani lehetett a sötétséget és a hirtelen beállt csöndet. Az az alig észlelhető zaj is megszűnt, amit a háztartási gépek keltenek.

Érezte, hogy a kutya ott áll mellette. Mintegy magát is megnyugtatva szólt hozzá:

– Semmi baj, Hector.

Majd felkattintotta az öngyújtót, és meggyújtotta a viharlámpát. Megkönnyebbült, hogy korábban bekészítette, mert ebben a sötétben biztos nem találná meg a kamrában. Meggyújtotta a zömök zöld gyertyákat is a konyhaasztalon, ahol a vacsora már ott várt, körbejárt a házban, és meggyújtotta a mécseseket, amelyeket főként dekoráció gyanánt mindenhova elhelyezett, de most örült ezeknek a kicsi fényeknek is.

Már semmi tennivaló nem maradt. Odament a tűz elé, és leült a kutyával. Örült a lobogó lángoknak, mert hál’ istennek a kandalló nem villannyal működött. A szél még hangosabbnak tűnt. Vagy csak a ház túláradó csendje miatt érzi úgy? Újra az ablakhoz ment. Ömlött az eső. Visszaült a tűzhöz. A kutya a térdére fektette a fejét, és összenyálazta a farmerjét. Egy hasáb hamuvá omlott a rácson. Fen még azt is hallotta, ahogy a bor lefolyik a torkán.

Kopogtak. Fen felugrott, a szíve a torkában dobogott. A bor Hectorra löttyent. A kutya fülét hegyezve a konyhaajtó felé nézett, felborzolódott a szőre. Ismét kopogtak. Hát persze, Vivi az! Csak ideért végül.

– Jövök! – kiáltotta Fen, ellökve az útból a kutyát.

Küszködött a széllel, hogy ki tudja nyitni az ajtót. Egy vad széllökés kitépte a kezéből, és nekivágta a falnak. A kutya a fogát vicsorította.

Egy férfi állt a tornácon. Vizes haja a koponyájához tapadt. Vér szivárgott a homlokából. Kezében kés.

2. fejezet

Fen megdermedt. Kiürült az agya. A vérében száguldó adrenalin sem késztette arra, hogy elszaladjon – csak állt, torkában formálódott a sikoly, aztán eszébe jutott, hogy sehol egy szomszéd, aki meghallaná, és Hector sem képes megvédeni, mert tizenkét éves és túlsúlyos, és hiába acsarog, amikor közben a farkát csóválja, mintha Fenhez hasonlóan ő sem tudná, mi a teendő ebben a helyzetben. Mit kéne csinálnia, amikor azon a bizonyos „sötét, viharos éjszakán” egy vérző alak áll a küszöbön, kezében kés, és mélyen az ember szemébe néz…

A vér visszatért Fen ereibe. Becsapta az ajtót. Reszketve elfordult, és nekidőlt. Be kell zárnia. Remegett a keze. A kulcs nem fordult. Rávágott a tenyere élével. Elakadt a lélegzete. Pokolian fájt. De a férfi még mindig ott állt az ajtó előtt. És, ó, istenem, Hector is odakint van!

Hector veszélyben van… ha történik vele valami, ő belehal… ha Hector támadna, a férfi leszúrja… jaj, Hector! Hívnia kell a rendőrséget… de hogyan, amikor süket a telefon…

Kinyitotta az ajtót. A férfi ott állt a falnak dőlve, egyik kezével vérző fejét fogta.

– Tűnjön innen! – sikoltotta Fen. – Hordja el magát, már úton a rendőrség… Hector! – kiáltotta a kutyának – Hector!

– Segítsen – mondta a férfi. – Kérem. – Azzal durván benyomakodott a nő mellett a konyhába. Fen nekinyomta a hátát a még nyitott ajtónak, és figyelte, ahogy a férfi leereszkedik a székre, amit Vivinek szánt a szépen megterített asztalnál, a papagájos tányérokkal, az elegáns borospoharakkal és a zöldeskék nyelű késsel-villával.

Odarohant az asztalhoz, felkapott egy kést… ha csak megmozdul a pasas, belevágja. Bele lehet vágni valakibe egy recés kést? Nem úgy szól a tanács, hogy a szemébe kell döfni? De ez meg se mozdul, csak ül ott lehajtott fejjel. Mintha próbálná összeszedni magát. Te jó ég, itt van teljesen egyedül, kivéve Hectort… de hol van Hector, amikor itt kellene lennie, hogy megvédje…

Az ajtó még nyitva állt, és a konyhán végigsöpört egy szélroham. A gyertyák elaludtak. A viharlámpa fellobbant, és egy hasáb felparázslott a kandallóban.

El kellene szaladnia… de hová? Nincs szomszéd… Istenem, itt van egy vérző emberrel, aki a konyhaasztalánál ül és kést szorongat, a házat vihar ostromolja, Hector meg eltűnt, ő pedig nem tudja, mit tegyen…

A férfi csak ült lehajtott fejjel, a kés a bal kezében, homlokán egy vágásból vér szivárgott.

Vajon ettől eléggé legyengülhetett? Fen talán elszaladhatna, elrejtőzhetne a fák között… De meddig fusson? Utánamenne, hogy megkeresse…

A kést maga előtt tartva Fen tett egy tétova lépést a férfi felé. Alaposan megnézte magának, mert személyleírást kell majd adnia a rendőrségnek – már ha túléli. Most ébredt rá, hogy reszket.

Ekkor berontott Hector, az eső és az óceán illata ázott kutyaszaggal vegyült, különös egyveleget alkotva a még mindig rotyogó marhapörkölt illatával.

Egy újabb szélroham felborogatta a poharakat. A fakó ezüstös szőnyeg felemelkedett a sarokban, a tűz magasabban lobogott. Fen is életre kelt. A háza mindjárt összedől. Az ajtóhoz rohant, és minden erejét összeszedve becsapta, majd megfordult. Idióta! Most elvágta az egyetlen menekülési útvonalat, és most itt van egyedül a késes gyilkossal.

A férfi a kezére támasztotta a homlokát. Vér csöpögött az ujjai között.

– Ki kellett vágnom magam a biztonsági övből – szólalt meg hirtelen.

A nő hitetlenkedve bámult rá.

– A szél lenyomta az autót az útról, semmit sem láttam az esőtől, azt hiszem, nekiütköztem egy fának…

Hazudik…

– Milyen fa? Milyen autó? Hol van?

– Valamilyen fa, a bekötőút elején.

– Milyen autója van? – kérdezte Fen infókat gyűjtve a rendőrség számára, amikor majd el kell mesélnie a történetet…

– Range Rover. Fekete.

Persze, egy férfinak mindig fekete autója van.

– Meg kell néznem.

A férfi megvonta a vállát. Vér csorgott az arcán.

– Hát, ha most ki mer menni oda, bátrabb, mint én.

– Valószínűleg az is elég bátorság, ha itt maradok.

– Sajnálom – nézett a férfi egyenesen Fen szemébe. – Nem érzékeltem, milyennek tűnhet ez az egész. Bizonyára megijesztettem.

Fen az ajtóhoz hátrált, szemmel tartva a férfit. Egy váratlan mozdulat… simán megölheti.

– Megnézem az autót – mondta.

Megbotlott a küszöbben. Hector elrohant mellette, ki a valaha látott legfeketébb éjszakába.

Fen ijedten bámult bele a sűrű sötétségbe. Sehol egy lámpa, egy csillag sem világít az égen, az eső meg csak ömlik. Egy pillanat alatt bőrig ázott. Elemlámpa kellene. Miért is nem gondolt rá korábban? Eszébe jutott, hogy tart egyet az autóban, ami a garázsban van, a garázsajtót meg nyitva hagyta. A Minihez rohant, megtalálta a lámpát az egyéb holmi között a középső rekeszben. Megvan. De mi volt ez a zaj? Utánament a férfi? Nem, csak a szél az…

Menjen vissza a házba? De hova máshova mehetne? Képes lenne vajon vezetni ebben a viharban? Ó, milyen ostoba, a kocsikulcs ott maradt a tálalószekrényen a kis ezüsttálcán. Hülye, idióta, szerencsétlen bolond, ostorozta magát.

Az elemlámpa kevéske fénye alig néhány lépésnyit világított meg előtte. Előredőlve, a széllel küzdve haladt, meg-megcsúszva a murván.

És ott volt. A férfi fekete Range Roverje. Az orra beleállt a ciprusfába, amit Fen ültetett, amikor ideköltözött.

Szerencsét hoz, mormolta. Legalábbis a gazdák így hitték Franciaországban, ahol néhány évet élt. Na hiszen…

Eszébe villant, hogy a kesztyűtartóban szokás tartani a jogosítványt. Abból kiderül, ki ez a pasas. A vezetőoldali ülést nem tudta kinyitni. A sárban cuppogva megkerülte a kocsit. Az utasoldali ajtó könnyedén kinyílt. Becsusszant az ülésre, és kinyitotta a kesztyűtartót. Üres! Ez meg hogy lehet? Hisz ott kellene lennie a jogosítványnak, hogy kéznél legyen, ha egy rendőr megállítja, vagy baleset történik. Mint most is.

Hector benyomta ázott fejét a nyitott ajtón. Mintha gyászos képpel azt kérdezte volna: „Mi a csudát csinálunk itt, amikor ülhetnénk benn a tűz mellett is?” A kutyának igaza volt, de hogy menjen most vissza? Eszébe jutott, mit mondott a férfi: hogy ki kellett vágnia magát az övből. És igen, az elemlámpa fényében látszott a kettévágott öv.

Ült és gondolkodott. Megbízhat-e az idegenben? Amit eddig mondott, igaznak bizonyult. Nyilvánvalóan balesete volt, és most éppen összevérezi a székét. Megsérült és fájdalmai lehetnek.

Fen kiszállt az autóból, és visszacuppogott az özönvízben, miközben a szél hátulról lökdöste.

A férfi ugyanúgy ült, ahogy hagyta. Fen becsapta a konyhaajtót, és megállt, víztől csöpögve, akárcsak nemrég a férfi.

Igaza volt, a nyavalyás épp most vérezi össze azt a szép széket. Kivett egy törlőkendőt a fiókból, hideg vizet engedett rá, kicsavarta, és a férfi homlokára nyomta. Az felnyögött, és ránézett.

– Jól van, na – mondta –, nem vagyok baltás gyilkos.

Olvasott a gondolataiban.

– Akkor jobban tenné, ha odaadná nekem azt a kést – szólt Fen.

A férfi lenézett, és meglepődve látta, hogy még mindig a kést szorongatja. Odanyújtotta. Fen elvette tőle.

– Sajnálom, hogy megijesztettem.

– Nem vagyok ijedt – mondta Fen. – Na jó, lehet, hogy az voltam.

– Helyes.

Letörölte a vért a férfi fejéről. Látszott, hogy valóban segítségre szorul.

– Brandy! – kiáltott fel. – Bár lehet, hogy a brandy nem a legmegfelelőbb, ha valakit sokk ért – tette hozzá kétkedőn.

– A klasszikus megoldás – emelte fel a fejét a férfi, és Fen most nézte meg magának először rendesen.

A korát nehéz lett volna megsaccolni a vérző homlokával, és a nedves haja is bármilyen színű lehetett. Magas volt, jó száznyolcvanöt centi, karcsú, fekete bőrdzsekit és farmert viselt. Hm… jól nézett ki. Vajon törvényszerű, hogy egy gyilkos úgy fest, mint egy szörny?

Fen kitöltötte a brandyt, és úgy érezte, jobb, ha magának is tölt. Nem csak a férfi kapott sokkot. Fen azt hitte, eljött a vég.

Rosszallóan figyelte, amint a férfi egy slukkra felhajtja a finom italt – túl jó nedű az ilyesmihez. Az egyik lánytól kapta néhány éve karácsonyra. Most legalább kéznél volt.

Átázott, és reszketett a hidegtől.

– Várjon – mondta Fen –, hozom az elsősegélydobozomat, és kitisztítom a sebét. De előbb száraz ruhát veszek. És vegye le a dzsekijét, tönkreteszi a székemet.

„Basáskodó”, Fen szinte hallotta, amint a remélhetően „nem baltás gyilkos” ezt dünnyögte, miközben felment a lépcsőn, és gyorsan belebújt egy régi szürke zseníliapantallóba és egy lila pulcsiba. Lenézett a csizmájára. Barna antilop, térdig érő, hegyes orrú, új. Teljesen belepte a sár. Tönkrement. Ezt is hozzácsaphatja az idegen számlájához, ahogy az egészségügyi ellátás költségeit.

Elővette a steril gézpólyát és a fertőtlenítőszert, ragtapaszt. Ragtapasz? Megőrült? A férfi megsérült egy autóbalesetben, ő meg ragtapasszal akarja orvosolni. Agyrázkódása lehet, törött csontja, kórházba kéne vinni, orvoshoz… vagy. Ó, istenem, orvos… Mi történhetett Vivivel?

3. fejezet

Vivian Dexter doktor az ország legfrekventáltabb sürgősségi osztályán ügyelt éppen, és nem volt nyugodt éjszakája. A kórház sürgősségi ügyelete mindenkit kezelt, a túllőtt drogosoktól kezdve a közúti és munkahelyi baleseti sérülteken át a különböző bűncselekmények sebesültjeiig. Ez évente ötvenezer beteget jelentett, és rendszerint várakozó tolóágyakkal volt tele a folyosó és az előcsarnok. Ráadásul a pszichiátriai sürgősségi osztály több mint hétezer pácienst kezelt évente. Mindig zaj és zsúfoltság volt a sérültek és a hozzátartozóik miatt, akik mind segítségre vártak.

Vivi többször próbálta felhívni a nagynénjét, hogy megmondja, nem tud kimenni hozzá a viharban, de nem járt sikerrel. Most aggódott, mert tudta, hogy Fen miatta fog aggódni. No meg biztosan valamelyik kedvencét készítette vacsorára, és számított a társaságára is, és nyilván tudni szerette volna, mit akart mondani neki Vivi olyan sürgősen. Vivi fáradtan sóhajtott. A telefon nem működött, minden repülőjáratot töröltek, az utak járhatatlanok voltak, ő pedig teljesen kimerült.

Ugyanazt a bordóvörös műtősruhát és fehér köpenyt viselte, ami egész nap rajta volt. Hosszú barna haját műanyag sapka alá rejtette, és mostanra nagyon ráfért volna egy mosás. Fájt a lába a praktikus fehér klumpájában, fázott és ragacsosnak érezte magát – egy jó fürdőre lett volna leginkább szüksége. Tíz órája volt szolgálatban. Vagy egy tucat kávénak nevezett híg löttyöt ivott meg már, befalt két Snickerst, és épp azon volt, hogy jöhet a harmadik, követve a chipset és a salátát, amit valaki hozott neki, és olyan íze volt, mint a fűnek. Egyszóval készen állt rá, hogy megigyon egy martinit és ledőljön végre, amikor a mentősök egy hordágyra szíjazott fiatal nőt hoztak rohanvást.

Tizenöt perce telefonáltak, és a sürgősségi csapat már várta őket, ahogy a rendőrök is, akik komoly arccal, feszes hangon tanácskozva ott ólálkodtak a háttérben. Ez nem szokványos baleseti sérült. Valószínűleg gyilkosság áldozata.

Vivi magára kapta műanyag kötényét, és rohant, hogy felmérje a helyzetet. Egy valószínűsíthető gyilkosság, gondolta, ahogy átcsúsztatták a lányt a tolókocsira, akinek a fejét habmerevítővel rögzítették. Az erdőben feküdt hét vagy nyolc órán át. Arcán már a halál zöldes árnyalata. Talán már a hullaházba kellett volna vinni, nem a sürgősségi osztályra. Igazolvány nem volt nála.

Vivi megnézte a pulzusát. Alig vert. Ez is csoda volt, mivel a támadás nyilvánvalóan jó néhány órája történhetett.

Súlyos seb a nyakon, sorolták a mentősök, a csuklója szintén átvágva… Rendőrök hajoltak oda, akadályozva a csapat munkáját. Vivi rájuk mordult, hogy táguljanak. Még egyszer szemügyre vette a lányt, majd szinte sokkban hátralépett. A lány torkát átvágták.

Újra elhessegette a rendőröket, hiszen ez az ő helyszíne volt. Egy lány életveszélyben van, egy élet épp kiszállni készül a testből, és neki és a csapatának kell megmentenie: epinefrint kell adni a szívébe, infúziót kell kapnia, meg vért. A metszés a nyakon tiszta volt, nyilván nagyon éles késsel ejtették, ami kétségkívül arra utalt, hogy célzottan történt, csak a gyilkos valamiképpen elvétette a nyaki ütőeret. Feltételezte, hogy a lány száját leragasztották, de ezzel majd a rendőrök foglalkoznak. Bizonyíték lehet. És brutálisan megerőszakolták.

Vivi a rosszullét határán volt, és tudta, ahogy mindenki más is, hogy ez már a negyedik fiatal nő, akit ilyen módon gyilkoltak meg az elmúlt évben. A különbség annyi volt, hogy ez a lány még nem halt meg, és nem is fog, ha mindent megtesz érte. Ő és Isten. És a sebészek, akik, a lány szerencséjére, értik a dolgukat.

Felhívta közülük a legjobbat, aki elég bátor volt, hogy az időjárás ellenére bejöjjön, lemondva az éjszakai pihenésről. A lányt elgurították az összes csővel és kanüllel és üveggel és vérzsákkal és gyógyszerrel és egyéb holmival együtt a lifthez, hogy felvigyék a sebészetre. Vivi nézte az ajtót, ahogy becsukódott mögötte, és tudta, hogy ez a lány utolsó esélye.

Vivi is sebész akart lenni. Készült rá néhány évig, majd abbahagyta. Akkor nem tudta pontosan, miért tett így, de most, elnézve a fiatal lányt, megértette. Nem voltak elég erős idegei hozzá. Az ő helye itt volt, a sürgősségin. Ebben volt jó.

Levette a véres köpenyt. Fáradtan a falnak dőlt, karját összefonta, és nézte magát a tükröződő ajtóban. Harmincéves, százhatvan centi, kicsit gömbölyded az ügyeletben elfogyasztott túl sok snacktől, és a fáradtságtól és a számtalan kávétól sárgás a bőre. Most sárgásszürkének tűnt a vérpecsétes műtősruhájában. A műanyag sapkával a fején úgy festett, mint egy múlt századi mosogatólány. És úgy is érezte magát. Akár padlót is súrolhatna négykézláb egész nap, ha ezzel segíthet néhány embernek. Betegeknek. Áldozatoknak. Sérülteknek. Hívják őket bárhogyan, az övéi voltak egy rövid ideig, és mindent megadott nekik.

– Elnézést, nővér.

Vivi körülnézett, hogy lássa, ki szólt hozzá. A rendőr magas volt, keménykötésű, nagy lábú a hatalmas csizmájában. Kék szeme komolyan mélyedt az övébe. Arcát erős borosta fedte.

– Bocsánat, nővér – mondta újra.

– Doktor.

A férfi bólintott, még mindig komoly arccal.

– Úgy értem, doktornő.

– Persze hogy úgy értette.

– Nincs semmi baj a nővérekkel – vágott vissza a férfi.

– Nekem aztán nem kell magyaráznia – mondta csípősen, és tudta, hogy nem akar beszélni a férfival. Túl fáradt volt.

– Bradley Merlin nyomozó vagyok – nézett rá várakozásteljesen a férfi.

– Felejtsen el – mondta a lány szárazon. – A műszakom öt órája lejárt. Fáradt vagyok, és útban hazafelé. Beszéljen valaki mással, jó?

– Magával kell beszélnem.

Az arca változatlanul komoly volt, mosolynak még árnyéka sem látszott. Hivatalos volt, amilyennek neki is lennie kellene, emlékeztette magát Vivi.

– Kétlem, hogy van esélye a lánynak – mondta. Ezt a zsigereiben érezte.

Brad Merlin nyomozó lehajtotta a fejét. Nem a sokk miatt. Járt már itt korábban is, hallotta ezeket a szavakat is.

– Tudom – felelte. – Én értem elsőként a helyszínre.

– Ez egy őrült – mondta Vivi. – Felvágta a csuklóját, megerőszakolta, és elmetszette a torkát. Szerencsére nem találta el a verőeret. Habár tiszta vágás volt – tette hozzá –, nagyon éles késsel. Ilyen vágáshoz szike kell. Egyetlen rántás, semmi nyiszatolás, ha érti, mire gondolok. Érthetetlen, miért tévesztette el a verőeret.

– Értem.

Felmérve a férfit, Vivi úgy gondolta, hogy valóban érti. Végül is nyomozó, igyekszik tenni a dolgát. Akárcsak ő.

– Lobavitch doktorral beszéljen majd. A sebésszel. Ő majd elmondja, amit kell.

– De nem mindent – felelte Merlin nyomozó.

Vivi ellendítette magát a faltól. A térde remegett a fáradtságtól. Ahogy a keze is.

– Mire van még szüksége? – kérdezte türelmetlenül.

– A telefonszámára.

Vivi döbbenten bámult rá.

– Jaj, nyomozó. – Lerántotta a műanyag sapkát, és kirázta a haját, ami ragadt az izzadságtól. – Miért nem megy inkább, hogy megoldjon néhány bűnügyet?

– Előbb meg kell sétáltatnom a kutyámat – kiáltott utána a férfi, mert Vivi már rohant is. – Sétáltathatnánk együtt a kutyáinkat. Vagy inkább inna valamit?

– Nincs kutyám – válaszolt vissza Vivi, belökve az ajtót. – Megvan a magam élete.

– Azt meghiszem – mondta Brad Merlin. Nézte a nőt munka közben, és azt gondolta, hogy bizonyára jól eligazgatja az életét.