CSONTOS RÓBERT – MAJOROS PÉTER

TETSZIK, NEM TETSZIK

MAJKA

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2013

A három legfontosabb nőnek az életemben:
Mamának, Ancinak és Hajnalnak.

1. FEJEZET

Egy tragédia, ami megváltoztatta az életem

2001. március 24. – pokoli dátum. Ekkor vesztettem el az apámat. Holott reggel még azt tervezgettem, hogyan utazok ki Kanadába dolgozni, s hagyom magam mögött az ózdi csóróságot és kilátástalanságot. Apa is kérdezgette, hogy elrendeztem-e mindent. Aztán amikor este egymás mellett ültünk a kanapén és néztünk valami focimeccset a tévében, egyik pillanatról a másikra meghalt. Mindössze egy halk sóhajt lehetett hallani, és lassan előrebukott. Zokogva, remegő kézzel próbáltam újraéleszteni. A filmekből látott mozdulatsort ismételtem fáradhatatlanul, de negyven perc múlva jött csak a segítség. Amire megérkezett a mentő, már esély sem volt őt megmenteni. Magas volt a vérnyomása, a cukra sem volt rendben, ennek ellenére sohasem panaszkodott semmire. Nem betegeskedett, mindig frankón nézett ki, úgyhogy tényleg derült égből villámcsapásként jött a halála.

Egyik pillanatról a másikra egyedül maradtam.

A bátyám elköltözött egy csajhoz, és apám második feleségének sem volt maradása. Azt mondta, egész egyszerűen nem képes ott élni tovább, inkább hazaköltözött az anyjához. Így aztán tök egyedül maradtam abban a lakásban, ami nem sokkal korábban még négy ember otthona volt. Nem tudom, mitől, de a hideg kirázott ott. Azon a borzalmas éjszakán átmenten Zsanettékhez, akivel alig egy héttel a tragédia előtt jöttem össze. A szülei még sohasem láttak, de nagyon rendesek voltak, és megengedték, hogy náluk aludjak. De előbb-utóbb haza kellett mennem. A mamám sok mindenben segített, azonnal jött, ha szóltam, és megcsinálta, amit kértem. Zsani is mellettem állt, ugyanakkor én ebből akkor nem sok mindent érzékeltem. Nem tudtam másra gondolni, mint hogy elvesztettem apámat, és egy fillér nélkül maradtam egy olyan lakásban, ahol szabályosan rettegtem. És ami a legborzasztóbb volt: fogalmam sem volt, hogy mitől.

Apa március 24-én halt meg, a születésnapja pedig rá egy héttel, április 1-jén lett volna. Ja, a bolondok napján született az öregem. Mennyit húztuk érte! A halála után egy héttel, a születésnapján épp jöttem ki a lakásból, amikor hirtelen az az érzésem támadt, hogy valaki jön utánam. Tök egyedül voltam, de meg mertem volna esküdni rá, hogy valaki követ a szobából. Kapkodva, az idegességtől gyöngyöző homlokkal csaptam be az ajtót, és fordítottam kettőre a zárat. Borzalmasan éreztem magam. Máig képtelen vagyok megmagyarázni magamnak, hogy mitől féltem. Nem csoda, hogy néhány hónappal később előjöttek a szívproblémáim. Akkorra „ért be”, hogy apu meghalt. Egyszer csak arra ébredtem éjszaka, hogy kiugrik a szívem… Egyébként is hajlamos vagyok túlgondolni minden betegséget, ezt is túlparáztam, aminek köszönhetően a felgyorsult szívverésem idővel szívritmuszavarba csapott át.

Apám halála fenekestül forgatta fel az életemet. Természetesen mindenkinek fáj, ha elveszíti valamelyik szülőjét, de a legtöbb esetben néhány hét, talán hónap alatt elmúlik a gyász, és visszatér minden, vagy legalábbis csaknem minden a régi kerékvágásba. Nekem viszont tényleg fordulópontot jelentett, ugyanis április 14-ére repülőjegyem volt Kanadába, ahol egy barát, egy leszervezett munkahely no és egy új élet várt. A külföldi melóról először 2000-ben hallottam, akkor ment ki oda a gyerekkori legjobb barátom. A csajának a szülei már kint laktak, hozzájuk utazott. Azelőtt lángosos büfét üzemeltetett a piacon, és amíg távol volt, nekem adta át a bizniszt. Korábban már kisegítettem, szóval nem volt ismeretlen ez a munka. Durva időszak volt. A piac ugyebár szombatonként működött, mi azonban péntek esténként teljesen taccsra tettük magunkat valamelyik buliban. Ez azt jelentette, hogy hajnali kettőkor hazatántorogtunk, egy óra alvás, aztán keltünk, mert fél négytől már a tésztát kellett dagasztani a lángoshoz, ráadásul a büfékocsit is be kellett tolni a piac területére. Tényleg zombiként éltünk akkoriban, félálomban csináltunk mindent. Többször majdnem magunkra gyújtottuk a lakókocsit, poroltóval akadályoztuk meg az utolsó pillanatban a katasztrófát, de olyan is volt, hogy sajtreszelés közben az ujjamat is megvágtam, s véres lángost szolgáltam fel. Alig győztem extra adag sajttal eltakarni a vörös foltokat… Mindezek ellenére szerettem ezt a melót, mert legalább volt valami emberi kapcsolatom, jókat dumálhattam a vevőkkel, mindenki ismerős volt. Aztán véget ért ez az időszak, mert a barátom, Tilla hazajött Kanadából, és visszavette a boltot. Nem igazán jött be neki a kinti élet. Merthogy ott sem fenékig tejfel ám minden. Tilla gyárban dolgozott egy gépsor mellett. Kapott a kezébe egy vascsövet, amivel a szalagon érkező cuccokat kellett átfújnia szappanporral. Berakták egy apró filippínó asszony mellé, akivel néhány óra után, hogy ne ölje meg az unalom, megpróbálta felvenni a kapcsolatot.

– Figyelj már, te mióta dolgozol itt? – kérdezte.

– Húsz éve – válaszolta közönyösen az asszony.

– Ne bassssz! Húsz éve szórod ezeket a valamiket ezzel a porral? És egyébként mik ezek, amiket fújunk?

– Nem tudom… – rántotta meg a vállát az asszony.

Tilla először majd összepisálta magát a röhögéstől. Húsz éve? Itt? És nem tudja, mi ez? Aztán rájött, hogy ez borzasztó. Ezek után mit akart ő itt, aki matematika–történelem szakos tanár? Persze hogy hazatakarodott. Én a piac után bekerültem a központba, de megmaradtam a tömegétkeztetésnél, és gyorsbüfében tömtem az embereket hamburgerrel, gyrosszal meg hot doggal. Semmire sem volt elég az a pénz, amit kerestem, de a színvonalat tartani akartuk: bulizás, vásárlás, játékgépezés. Így aztán egyre több kölcsönt vettem fel, s nem éppen a PSZÁF által felügyelt pénzintézetektől, hanem olyan arcoktól, akik kemény uzsorakamatot számítottak fel, és nem bírósággal fenyegettek, ha nem kapták vissza a pénzüket. Egyre kilátástalanabb lett a helyzetem. A Történt, ami történt című nótámban szépen leírom. Hogy is volt?

„99-ben egy irodában ülve,

Én rájöttem, az életemet mások tartják kézbe,

Ha azt mondták, hogy jobbra, fogtam, elindultam balra,

Apám óva intett: fiam, ne legyél már marha.

2000-ben aztán, üres, kifordított zsebbel,

Tényleg elgondolkoztam, hogy lehetnék én gengszter,

Kigyúrhatnám magam, aztán lehetnék egy állat,

Minden köcsög térdepelne, ha kinyitnám a számat,

Én ehelyett egy kókler, egy lapos kripli lettem,

Mert lopott ruhák százaival üzletelni kezdtem.”

Valóban ez történt. Kamionról „leesett” Nike cuccokkal kezdtem el seftelni – rövidnadrágokkal, pólókkal, zoknikkal. Simán lenyomtuk a piacot, de mindent feléltem, soha nem volt pénzem. Rendre többet költöttem, mint amennyi volt, egyszerűen nem tudtam ezen változtatni.

Ekkor bukkant fel újra az életemben Kanada.

Volt egy jó barátnőm odakint, Kacsó Lívia, aki egy gazdag zsidó családnál volt házvezetőnő, bébiszitter, vagy valami hasonló. Tinédzserkori nagy szerelmem, de sajnos három évvel fiatalabb voltam nála, így sohasem vett komolyan. Odáig voltam érte, de mindig lerázott, aztán amikor épp kivertem volna a fejemből, akkor mondott vagy tett valami olyat, amivel ismét magához láncolt.

Szóval felvettem vele a kapcsolatot, és ő mindenben segített. Repülőjegyet vett, amit némi dollár kíséretében el is küldött nekem.

Ott volt a kezemben a belépő az új életemhez. Nem volt nálam boldogabb ember, gondolatban vágtam a centiket, mikor érkezik már el 2001. április 14.

Sajnos március 24. hamarabb jött.

Apa meghalt, és ezzel kútba esett a kanadai lehetőségem is. Egyszerűen képtelen voltam elutazni. El kellett intéznem a hagyatéki ügyeket, a temetést, előjött a már említett rettegésem, így esélyem sem volt felülni arra a gépre, ami a lehetőségek hazájába repített volna. Az életem tovább folyt a kilátástalanság szokásos medrében, a rendszeres bebaszásokkal és az éhbérért gürcöléssel. Aztán egyik nap átjött a szomszéd srác, és izgatottan megkért: hadd használhassa a vezetékes telefonomat. Valami játékra akart jelentkezni az RTL Klubhoz, viszont a mobiljáról nem lehetett emelt díjas számot hívni. Persze megengedtem neki, s ha már ott volt a lehetőség, én is tárcsáztam a számot, és rámondtam a rögzítőre: Majoros Péter, Ózd, telefonszám, blablabla.

Egy hét múlva csörgött a telefon, és behívtak castingra, ami egybeesett egy debreceni focitornával. Imádtam azt a rendezvényt, mert olyankor az évben egyszer az Aranybikában laktunk, és hatalmas bulit csaptunk a meccsek után. Így viszont otthon maradtam, és a barátommal, Vadász Rolival kettesben pótoltuk azt az italmennyiséget, ami hiányzott volna a szervezetemből a debreceni kiruccanás kihagyása miatt. Elmentünk hozzájuk Borsodszentgyörgyre, és taccsra basztuk magunkat. Reggel hétkor jött Roli unokatesója, és ébresztgetni kezdett.

– Peti, menned kell Pestre! – pofozgatott finoman Kriszta, aki korábban a csajom volt és akin keresztül megismertem Rolit.

Abban a pillanatban sok mindenhez volt kedvem, de felkelni, s több órát utazni speciel nem.

– Aludjunk tovább, szarjál arra a castingra – dünnyögte Roli alig érthetően, a párnába temetett arccal.

Abban az állapotban csak a vegetatív idegrendszerem működött, az végzett el rövid számolást. Pont 1800 forint volt a zsebemben, ebből 1100 forintba került a buszjegy Pestre, 500 mindenképp kellett cigire, 200 meg maradt valami gagyi szendvicsre meg üdítőre, amivel kihúznám estig. Ez mind tudatosult bennem, majd jóízűen visszaaludtam.

– Nem megyek én sehová, különben is utálok buszozni, mindig kikészül a gyomrom – gondoltam magamban.

Kriszta azonban nem adta fel.

– Indulj már, Peti! Végre lenne egy hely, ahol vevők lennének a hülyeségedre – biztatott.

Na, jó. Felültem a buszra, s háromnegyed óra alatt hazaértem Ózdra. Isteni volt! Akkor rájöttem, hogy ebből három órát, ami a pesti út lett volna, tutira nem bírnék ki.

– Nem megyek – zártam le magamban, a busz pedig elindult nélkülem.

Otthon lezuhanyoztam. Már kilenc óra volt. Akkor eszembe jutott Szilágyi Pisti. Nem volt a haverom, nem beszéltünk naponta, csak annyit tudtam, hogy rendszeresen jár fel Pestre. Felhívtam hát.

– Pityu, nem mégy fel Pestre mostanában? – szegeztem neki a kérdést, mert gondoltam, egy próbát mindenképp megér.

– Dehogynem. Most indulok, itt tankolok a Mol-kútnál – jött a válasz.

– Nem mehetek veled? – kérdeztem.

– Gyere, bazdmeg! Úgyis egyedül mennék, így nem lesz unalmas az út – mondta, s nem sokkal később már ott ültem mellette.

Kirakott a Népstadionnál, onnan bumliztam ki a Fehérvári útra, ahol az RTL Klub székházában hat kurva órán át várakoztattak. Ott ültem totál másnaposan, borzalmasan festhettem. Emlékszem, a későbbi villabeli társam és nagy ellenfelem, Lorenzo keveredett mellém, ő volt egyedül kirívó karakter a jelentkezők közül, azonnal megjegyeztem magamnak.

El lehet képzelni, milyen mentális állapotban mentem be a szobába hat óra szenvedés után, ahol három csaj ült. Két percig faggattak: hogy hívnak, honnan jöttem, meg ilyesmi, amikor az egyik lánynak feltűntek a tetoválásaim. Kérdezte, hogy sok van-e rajtam, én meg mondtam, hogy akad itt-ott.

– Mutasd már meg a hasadon és a fenekeden lévő tetkókat is – kérte.

– Ne haragudj, de ugye nem baj, ha nem kezdem el mutogatni most a seggemet?– reagáltam.

– De a műsorban kerülhetsz olyan helyzetbe, hogy meg kell majd mutatnod a hátsód – próbálkozott tovább.

– Nem baj, most tutira nem fogom megmutatni – feleltem.

– Akkor köszönjük, ennyi – közölte a csaj, s eltette a kamerát.

– Ennyi? Akkor kösz – mondtam neki, és miközben kifelé mentem, magamban azt gondoltam: a kurva anyádat! Hat órát ültem ezért? A focitorna ugrott, buszozás haza, tuti hányni fogok.

Annyira ideges voltam, hogy fogalmam sincs, hogyan jutottam fel a villamosra. Csak ott vettem észre, hogy egy olyan srác ül mellettem, aki szintén a castingon járt. Neki is szidtam mindenkit.

– Hogy lehetek ilyen birka? Most mehetek haza! Minek jövök ide? Miért hagyom magam rávenni ilyen faszságra? – kérdeztem tőle, de ő nyilván erre nem tudott válaszolni. Aztán később, körülbelül egy év múlva újra találkoztunk a sráccal. Épp jöttem ki a ValóVilágból, ő pedig engem vett, merthogy őt végül operatőrnek vette fel az RTL Klub. Ő filmezett végig a villában. Brutál. Attilának hívják! Azóta nagyon sokat dolgoztunk együtt.

Hazamentem Ózdra, és már lassan el is felejtettem az egészet, amikor két hét múlva újra csörgött a telefon. Második kör.

– Gyerekek, ne szórakozzatok velem. Ott ültem órákon át, és le se szartatok. Már felnőttem, nem érdekelnek engem ezek a hülyeségek – mondtam a telefonba.

De rábeszéltek, mert mondták, hogy a négyezer jelentkezőt leszűkítették ötszázra, és én köztük vagyok. Megdumáltak, újra ott ültem azon a rohadt castingon. Itt már nem kiscsajok beszélgettek velünk, hanem személyesen Wisinger János, akiről később megtudtam, hogy ő az egyik góré a projektben! Arra már nem emlékszem, hogy ott miről volt szó, csak arra, hogy nem sokkal később újra jött a telefon, hogy bekerültem a legjobb ötvenbe. Hihetetlen, miket tartogat számunkra a sors. Amikor az apám halála miatt elszalasztottam a kanadai melót, azt gondoltam, oda az utolsó lehetőségem, hogy kitörjek a középszerűségből, az ózdi vegetálásból.

Eszembe sem jutott, hogy ez a tragédia indít el egy sokkal élhetőbb élet felé.

2. FEJEZET

Egy magyar gyerek, akiért öltek volna a cigányok

Gyerekkor? Nem tudom, ki hogy van vele, de én baromira kevés dologra emlékszem a gyerekkoromból. Már ami az egészen kicsi, óvodás korszakomat jelenti. Egyvalami maradt meg bennem: Bodor Zsuzsi volt a szerelmem az oviban. Nem azért, mert valami angyalarcú kishercegnő lett volna habos-babos ruhácskában, hanem azért, mert egyfolytában indiánszökdelésben közlekedett az udvaron és a folyosókon, ami akkoriban nekünk földöntúlinak tűnt. Úgy látszik, már kicsi koromban elkezdődött nálam az a hülyeség, hogy a csaj nem pusztán a külsőségekkel fog meg, hanem valami különlegességgel. Aztán volt az ovinkban egy Dávid nevezetű srác, az apja kint dolgozott Németországban, vagyis akkor még NSZK-nak hívtuk. Azt hiszem, hogy kamionozott, de az a lényeg, hogy sokszor ment Nyugatra, ami akkor még nyilván nem volt olyan egyszerű, és hozott is mindenféle csecsebecséket, amiket korábban csak a filmekben láttunk, vagy még abban sem. Mi, a csóró kis ózdi hülyegyerekek valóságos kincsként tekintettünk a kis dobozos kávétejszínre meg a zenélő képeslapokra. Annyira menő volt a csávó, mint az állat. Ezt mindig el is mondtuk neki kis ajándék reményében.

– Igen, Dávidka! Te vagy a legmenőbb csávó az egész világon! – hozsannáztuk.

Fogalmam sincs, mi van most vele.

Hatéves voltam, amikor elváltak a szüleim. Az tisztán megmaradt bennem, hogy ott voltunk a bíróságon a bátyámmal, és feltették nekünk a legborzasztóbb kérdést: kit szeretsz jobban, anyát vagy apát? Na, erre mi a faszt lehet mondani? Aztán jött a következő gyomros: kinél szeretnél maradni? Ennél kegyetlenebb nem létezik egy gyerek számára. Hogyan tudna választani bárki is hatéves fejjel a szülei között? Megmondom őszintén, fogalmam sincs, hogy mit válaszoltam. Komolyan. Talán nem is feleltem semmit, csak bőgtem, miközben a válóperes bíró szúrós szemmel bámult rám. Végül úgy alakult, hogy én anyánál maradtam, a bátyám, Tomi pedig apánál. Ózdon szerencsére nincsenek távolságok, öt-tíz perc alatt el lehetett jutni a másikhoz, vagyis akkor találkoztunk, amikor csak akartunk. Anyát és apát is nagyon szerettem. Vagy éppen nem szerettem, de választani sohasem tudtam volna közöttük. A bátyámmal sem beszéltük meg, hogy ő majd apát mondja a bíróságon, én meg anyát – szerintem ezt a szüleink lerendezték egymás között. Szerencsére jóban maradtak a válás után is, próbáltak mindent úgy intézni, hogy lehetőleg senki se sérüljön nagyon. A szitu akkor vált érdekessé, amikor anya az új férjével – aki az én nevelőapám lett – úgy döntött, hogy elköltöznek Miskolcra, és persze én is mentem velük. Ekkor nagyjából tízéves lehettem. Először a Katowice utcában laktunk, a kórházzal szemben. Majd elköltöztünk a Martintelepre. Ami a lényeg, hogy új suliba kerültem. Új haverok, új élmények. Volt egy srác, Czipszer Gabi. A legrosszabb gyerek volt az egész osztályban, így azonnal kiválasztottam őt barátnak. Már ránézésre ördögfióka volt: kis vörös, szeplős. Ő szerettette meg velem a zenét is. Előtte is hallgattam, de miatta szoktam rá a magyar könnyűzenére. Akkor volt menő az Első Emelet, és Gabi szinte megállás nélkül a Csakazértis szerelem című nótát énekelte.

Szerintem már abban az időben is látszott, hogy „túlélő” gyerek vagyok. Kicsi voltam, hogy felfogjam, hiányzik-e az apám, vagy hiányozhat-e bármi. Meg egyébként is: mi a faszt tudtam volna tenni? Egyszerűen megbékéltem ezzel a helyzettel. Anya bérszámfejtő volt, amíg még dolgozott. Amikor megszülte az öcsémet, háztartásbeli lett, otthon volt végig. Apa meg a gyárban dolgozott, akkor még működött a kohászat, és annak a pénzügyi osztályán melózott. Normális ember volt – ahhoz képest, hogy én milyen hülye lettem…

Amikor a szüleim elváltak, először egy nagy házba költöztünk Ózdon. A mostohaapám apja meg a nagyapja is mérnök volt, saját maguknak építettek egy baromi nagy házat. Ott laktunk abban a palotában, amit ugyanakkor soha nem tudtam a magaménak érezni. Idővel megszoktam, hogy ott élek, de fura volt, mert igazából nem tartottam az otthonomnak. Hogy rossz gyerek voltam-e? Naná! Hiába voltam kis, vékony takonypóc, be nem állt a pofám. Sok kis köcsögre mondják, hogy felvágták a nyelvét, de ez rám tényleg igaz volt. Gyerekkoromban letapadt valami izom a nyelvemnél, és tényleg fel kellett vágni. Azóta is ezt hallgatom anyámtól! Háromszor telt be a kartonom a sebészeten. Engem minden megharapott, aminek foga van. A hörcsögtől a macskán át a kutyáig minden. Tízéves koromban cibált meg keményen egy dög, az egész fejemet szétszedte felülről. Egy olyan kutya, ami életében egy hangosat nem ugatott addig, és senkit nem bántott, kis túlzással pépes ételekkel tartották életben. Engem bezzeg darabokra szedett. Vicces volt, amikor a kutyatámadás után bementem anyámhoz a szobába, megálltam előtte derékig véresen, a fejemről lógó bőrdarabokkal. Széttártam a karomat, és annyit mondtam: hát, ez van. A töréseket azonban valahogy mindig megúsztam. A bátyámnak eltört egy csomó mindene, én viszont kemény csontozatú gyerek voltam. Amúgy a gyerek csak rossz lehetett Ózdon. A Kádár-rendszer által megálmodott szocialista integrációban laktunk, vagyis megpróbáltak mindenfajta népcsoportot és embert behozni egy helyre, a lakótelepre. Egy L alakú házsorban laktunk, ahol nagyjából kilencven gyerek volt. A harmadik emeletről ugráltunk ki a homokbuckákba, amikor még építették a mellettünk lévő házakat. Volt olyan is, hogy a hetedikről is leugrottunk, amikor a negyedikig ért a homokbucka. Így visszagondolva durva volt, de nagyon élveztem. Rohadt szarul éreztem magam, amikor el kellett költöznöm onnan. Két miskolci év után aztán hazamentünk Ózdra anyával és a nevelőapámmal. Nekem úgy tűnt, hogy kicsit megfeneklett a kapcsolatuk. Jött egy hullámvölgy, s anya egy picit megszomorodott. Ilyenkor az ember mit csinál? Keres valamit, amiben megleli a boldogságát. Ők megtértek. Először anya kezdett el járni egy gyülekezetbe, majd Bandi bácsi is, és megint egymásra találtak. Összefogta őket a hit. Lehet, hogy ez nem így volt, de gyerekként így éltem meg. Onnantól kezdve, hogy valaki egy erősebb hit, egy fegyelmezett rendszer szerint él, amiben vannak szabályok, azt megpróbálja a környezetére is ráerőltetni. Ahogy anyám is próbálta rám. Volt egy szigor, amit nem tudtam anyától elfogadni. Ami valószínűleg jót tett, ám soha nem éreztem a magaménak. Egy időben én is eljártam a gyülekezetbe, és tetszett, ami ott fogadott. Vidámság, amerre néztél, és szerették egymást az emberek! Én is elfogadtam a Jóistent a saját értékeim szerint, de mindig reális voltam, és tudtam, hogy úgy élek, amiért nekem mindennap gyónnom kéne. Nem voltam olyan képmutató, hogy csináltam valamit, utána elmentem a hétvégén az imaházba, majd ott meggyóntam a bűnömet. Ez undorító, nem is létezhet ilyen. Én megbeszéltem a Jóistennel, hogy elfogadom őt, a magam módján szeretem, tisztában vagyok a törvényeivel, amit tudok, betartok, amit nem, azt gyarló emberként élem meg. Biztos lesz az életemnek olyan szakasza, amikor ezt komolyabban veszem. Ahogy komolyan is vettem egy idő után, aztán még komolyabban, és most ott tartok, hogy már jobban hiszek. Lassan eljutok arra a pontra, amit anyám várt el tőlem, tizenkét éves koromban. A nevelőapám, Bandi bácsi és anya egy közös ismerős útján ismerkedtek meg. Egymásba szerettek. Nem lehet haragudni emiatt, mert a mai napig együtt vannak. Érkezett két testvérem is a kapcsolatukból: egy öcsém és egy húgom. Tízéves voltam, amikor megszületett az öcsém. Az életem volt, nagyon szerettem Tibikét. A szemem előtt tanult meg járni, beszélni, nevetni. Nagyon, nagyon a szívemhez nőtt. Minden időmet vele töltöttem. Amikor a húgom megszületett, már nagyobb voltam, s nyilván nagyon szerettem őt is, de már nem tudtam neki annyi figyelmet szentelni, mint az öcsémnek. Ő távolabb is áll tőlem, még a mai napig is. Nagyon szeretem, de nem nagyon von bele az életébe. Megvan a testvéri kapocs, de nem vagyok része az életének. Ez kicsit fájó pont, és szerintem egy nagy hibám. Viszont azt örömteli látnom, hogy mennyire megtalálták a helyüket az életben. A húgom már egyetemista, Tibike végzett a főiskolával. Nagyon szeretném, ha gondtalan életük lehetne. És ha majd egyszer az én szar, rohanó életem is megengedi, örülnék, ha sokkal többet lehetnénk együtt.

A bátyámmal meglehetősen zavaros a viszonyom. Nagyon nehéz ember. Pont, mint én! De az ő makacssága semmivel nem mérhető! Vannak olyan pillanatok az életben, amikor rájössz arra, hogy ha valaki nem akarja, nem tudsz rajta segíteni. Tomi éppen ilyen ember. Imádom, szeretem, de egyszerűen nem tud egyről a kettőre jutni. Sokáig tartott, mire rájöttem, hogy azért, mert ő egy modern kori hippi. Egész életét – remélem, nem így lesz, de – ugyanúgy fogja végigcsinálni, ahogy most csinálja. Az a típus, akinek jó, ha öt forint van a zsebében, és az is jó, ha ötvenezer. Jó, ha van cigije, de ha nincs, nem baj, mert akkor nem cigizik. Mindent csinálna és semmit. Próbáltam bevonni a világomba, együtt éltünk, nálam lakott. Megtettem mindent: anyagilag és erkölcsileg támogattam. Tök normális csávó, de van egy olyan beidegződése, hogy én az ellensége vagyok. És mindennel, amit csinálok, ki akarom őt használni. Nagyon sokan próbálták ellenem hangolni, nem egyszer volt már komolyabb vitánk. Általában nők miatt volt a csörte. Amikor összejött valamilyen lánnyal, mindig elment az esze. Olyankor elköltözött a csajhoz, és nem érdekelte semmi, magasról tett rám. Én olyan vagyok, hogy megteszek mindent az emberekért, legyen az családtag vagy barát, akit szeretek. De ha valaki ellenemre tesz, akkor lehet bárki, akár családtag is, nem érdekel. Ezt zsigerből így élem meg. Dacból képes mellettem úgy elmenni az utcán, hogy odaint, és csak annyit mond: Helló! Remélem, egyszer megbékél, mert nagyon szeretném, ha a fiamnak, Mariánnak lenne egy fasza nagybátyja, mint anno nekem is. Golyó, a fater öccse nagyon sokat segített nekem gyerekkoromban. Vagy nem is segített, hanem inkább törődött velem. Imádtam! Remek gitáros volt, és mindig vitt magával a próbákra. És ott van a mama, aki egy egész könyvet érdemelne, annyit foglalkozott velem. Mindig mellettem volt a bajban, és minden nyaramat ott töltöttem nála. Nagyon hasonlítunk egymásra, ezért anyám azt mondta, amikor nagyobb lettem, hogy valójában a nagyi gyereke vagyok, csak kicsit kései, és odaadtak neki, hogy ő neveljen fel. S ezzel el is mondtam anyámról a lényeget: ő mindig viccelt. Tőle örököltem azt, hogy mindenből viccet kell csinálni.

Na, ennyit a családról.

Jöhet a suli!

Ha összegeznem kellene, hogy milyen tanuló voltam az iskolában, akkor röviden annyit mondanék: szar. A humán tantárgyak viszont nagyon érdekeltek. Az irodalom és történelem annyira lekötött, hogy ha elmondták fél mondatokban, akkor is tudtam egy egészet kreálni belőle, mert annyira érdekelt. Szinte szívtam magamba. Ugyanakkor a matek, a fizika és a kémia kikészített. Mai napig azt vallom, hogy akit ezek érdekelnek, annak szüksége van egy átfogóbb orvosi vizsgálatra! Anyám éppen ezért egyre keményebben fogott, és én próbáltam lázadni ez ellen. Súlyos harcok voltak az eredményei. Ebben az időszakban – úgy hetedikes lehettem – belekeveredtem egy elég durva társaságba Ózdon. Nincs mit szégyellnem, vállalom, amit csináltunk, de nem is vagyok rá büszke. Vegyes volt a társaság. Nálunk nem volt cigány meg zsidó meg magyar meg izé, egyszerűen gyerekek voltunk. Felnőtt fejjel az ember már felteszi a kérdést, hogyan férhetett meg egymás mellett ennyi náció, de nem érdekelt minket ez a dolog. Volt közöttünk egy-két olyan „elem”, akik azóta mind erőszakos bűncselekmény miatt ülnek börtönben. Komoly bűncselekményekért, van, akit emberölésért csuktak le.

Egy nyugodt percünk sem volt. A lopásoktól kezdve a verekedésig mindenben benne voltunk. Volt, hogy péntek este néhányan bemásztunk a suliba zárás után, amikor tudtuk, hogy már mindenki hazament. Mi csak a tornaterembe akartunk bejutni, hogy szórakozzunk egy kicsit. Csakhogy mellette volt a konyha is, ahol jó háromezer darab tojás várt arra, hogy hétfőn kaját csináljanak belőlük. Nem sokat kellett gondolkodnunk, elképesztő tojáscsatába kezdtünk, az összeset felkentük a falra. El lehet képzelni, milyen szag volt hétfőn reggel, amikor bementek a tornaterembe… Én soha nem bántottam szándékosan senkit, még abban a kemény társaságban sem. Volt velem egy szőke hajú srác, aki családi barát volt, ráadásul osztálytársam is. Mindig mondták a csapatunkban lévő cigányok, hogy mi ketten vagyunk azok a magyar gyerekek, akikért ölnének is. Mi csak nevettünk ezen, de pont ezek a fiúk voltak azok, akik 19-20 évesen, amikor már semmi közünk nem volt egymáshoz, meg is tették. Akkor értelemszerűen már nem miattunk, hanem más miatt gyilkoltak.

Nagyon lazára vettük az életet. Volt, hogy elmentem egész napra bányatavakba fürdeni, anyu azt sem tudta, hol vagyok. Természetesen még nem volt mobiltelefon, a gyerek reggel elhúzott otthonról, aztán este megérkezett. Megpróbáltak keményebben fogni, de én nem voltam amatőr, megvezettem őket. Sok minden történt azalatt a két nyár alatt. Elkezdődött a cigizés, a piálás, tizenkét-tizenhárom évesek voltunk. Akkor csajoztunk először Apostol Ricsivel. Találtunk egy borzalmas nőszemélyt, s nagyon nagy fiúk akartunk lenni. Mindenáron azt akartuk, hogy legyen végre valami, ő pedig egy hírhedt, 17 éves lány volt. Tökéletes célpont. Ő már régen túl volt az első szexen – lehet, a századikon is… –, mi még nem. Ricsiék háza alatt volt egy pince, oda mentünk be hozzá egymás után. Gyűrűt adtunk érte ajándékba! Tehát konkrétan: én már életem első szexuális élményéért is fizettem! Atyaisten! És így vesztettem el a szüzességemet. Azért nem megyek bele hosszan, mert pont ennyire érdekelt a dolog! És pont ennyire volt jó is…

A 20-25 fős bandánkban kifejezett vezér nem volt, de valakinek a szavára biztos adtunk. Akkoriban mindenki ellen voltunk. Egyfajta modern kori Pál utcai fiúk-történet volt az, ami hasonlóan ért véget, mint a legendás regény. Jó, szerencsére nem halt meg senki közülünk, ez fontos. Azért messze nem mi voltunk a legvadabbak, több fiún már látszott, hogy örökre beszorulnak ebbe a világba, és ez az életmód a hitvallásuk lesz. Nekem sem hiányzott sok, hogy taccsra tegyem az életem. Például a hetedik osztályt kétszer kellett járnom, mert már a suli harmadik hónapjáig annyit hiányoztam, hogy szóltak: még egy igazolatlan óra, és évismétlés lesz. Az lett… Így aztán bekerültem egy csendesebb körbe, egy másik osztályba. Ott eleve túlkoros voltam, így valamennyire megszelídültem. Az is közrejátszhatott ebben, hogy ekkor történt a nagy váltás az életemben: eljöttem anyáéktól, és hazaköltöztem apához, amivel egy mérsékeltebb társaságba keveredtem. Viszont ott megismerkedtem az éjszakai élet fogalmával. A bulizás, a diszkózás meg minden. Szerencsém volt, hogy ezzel az új brigáddal kezdtem el éjszakázni, mert ha a korábbi csapattal teszem, akkor nagyon nagy bajba kerültem volna. Nagyon sokan jártunk ebbe a haveri körbe. Ez volt Ózd egy nagyon emblematikus része, az Újváros tér. Bent a panelrengeteg közepén tengődtünk. Tényleg, ahogy a Pokolgép énekelte: „Vadak voltunk, az utca nevelt, senki nem vigyázott ránk…” Lányok-fiúk vegyesen, nap mint nap ott gyűltünk össze, egy olyan helyen, amit egymás közt csak padoknak neveztünk. Mindenki szeretett volna hozzánk tartozni. Mindennap összegyűltünk, volt olyan is, hogy kilencvenen voltunk, ami nagy szó volt, hiszen az akkori szocialista rendszerben ha háromnál többen beszélgettek egy nyilvános helyen, az már csoportosulásnak számított, és jöttek a rendőrök. Minket is rendszeresen oszlattak, csíptük a zsaruk szemét. Hiába voltunk sokan, az igazi gerincét a brigádnak úgy húszan adtuk. Elkezdhetném leírni a neveket, de ezek sok mindent nem mondanának, és ha valakit kihagynék, akkor le lennék baszva. Maradjunk annyiban, hogy életem egyik legszebb időszakát töltöttem azokkal a fiúkkal és lányokkal! Ott tanultam meg szeretni, kiállni azokért az elvekért, amiket a magaménak vallok, és szembesültem azzal is, hogy a barátság az egyik legszebb dolog az életben. Csak sajnos felnőttünk, bassza meg! Imádlak titeket a mai napig, hiába vitt minket szerteszét az élet!

Na de elég az érzelgős faszságokból! Ez a csapat is egy vegyes társaság volt, és persze a nagy számok törvénye alapján itt is volt sok hülye, aki belevitt baromságokba. Sodródtam az élettel, hagytam, vigyen, amerre akar. Megismerkedtem az itallal és a drogokkal is. Már tizenhat éves voltam, de ebben a társaságban a legfiatalabbnak számítottam. Sebaj! Látták, hogy nem vagyok rossz gyerek, és nem dobálom kővel a repülőt, ezért hamar elfogadtak. Súlyos, vagyis inkább mámoros évek következtek! Egyébként a válás után apa sem maradt sokáig egyedül, összejött egy kolléganőjével, akit Áginak hívnak, és fiatalabb volt nála több mint tíz évvel. Nagyon bírtuk, aranyos csaj volt. Feleségül vette, együtt is éltek tizenegy évig, egészen apa haláláig. Emlékszem, egyik szombat este a Kincs, ami nincs című film ment a tévében. Egész héten azt vártam, hogy apuval megnézzük. Aztán hiába szóltam ki többször neki, mint abban a gagyi reklámban, hogy „Apa, kezdődik!”, ő hagyta az istenként csodált Bud Spencert, és Ágival beszélgetett a konyhában. Arra gondoltam: hogy a picsába lehet becserélni egy Bud Spencer-filmet a konyhás beszélgetésre? Nyilvánvalóan faszság! De ő tudja. Vagy ez a szerelem?

Ibolya néni, Majka édesanyja

Négy gyereket szültem, de az az augusztusi hajnal, amikor Petike megérkezett, ma is élesen él bennem. Szirénázva vitt a mentő a kórházba, s ezt hallva összecsődítették az orvosokat, mert arra számítottak, hogy egy veszélyeztetett kismama érkezik. Holott csak dupla ünnep volt. Nekem azért, mert Peti megszületik, a mentős pedig az egyik kollégájuk esküvőjére készültek a műszak után, és a szirénával akarták jelezni, hogy mindjárt indulnak ők is a lakodalomba, csak engem még bevisznek a kórházba. Úton a kórház felé a „Szeretném a homokórát megállítani” kezdetű dalt énekelték a mentőben is, így az utcán azt hitték az emberek, hogy egy részeget visznek a detoxikálóba – pedig csak én voltam bent a nagy hasammal. A szülészeten először ikerszülésre számítottak, mert amikor meghallgatták a szívverését, az enyém is olyan erősen dobogott, hogy duplán lehetett hallani. Hihetetlen erővel jött a világra, és ez az energia ma is megvan benne. Sokszor gondolom is, hogy – bár nem volt ikertestvére – két embernek az erejét hordozza magában. Talán ennek köszönhetően kétszer annyi baj is érte. Gyerekként állandó vendég volt a sebészeten a baleseteivel. Lukács doktor biztosan nem látott el gyereket annyiszor, mint őt. Petit mindig minden megharapta, s ha az óvodában baleset történt, ő biztosan a részese volt. Bodnár Lacika barátjával egyszer addig küzdöttek, míg a homokozót körbeölelő követ sikerült felszedniük. Persze visszatenni már nem volt erejük, úgyhogy a kő Peti lábán landolt, szaladhattunk az ügyeletre. Aztán emlékszem arra is, amikor magával ragadta őt is az üvegvisszaváltó-láz, folyamatosan mosta ki az üres kólásüvegeket. Ott állt mindig a mosogatónál, és szorgalmasan öblített. Egyszer aztán a mosószeres víztől megcsúszott a keze, és a szilánk szétvágta a lábát. De a csínytevései mellett a humorára is nagyon korán felfigyeltem. Nemcsak én, az óvónők is. Saci nénit állandóan a vicceivel szórakoztatta, pedig a legtöbbet még nem értette, de valahol hallotta, és azonnal elmesélte az óvodában is. Középső csoportos lehetett, amikor mindenki előtt megkérdezte Saci nénit, hogy a férfiak miért nem hordanak zsákruhát. Amire az volt a válasz: mert kibújik a szög a zsákból. Saci néni természetesen nem akarta érteni a viccet, de megígérte Petinek, hogy utánanéz, mit is jelenthet ez. Peti eleven, de rendkívül jószívű gyerek volt, és biztosan tudom, hogy ma is az! Persze hirtelen természetű, pukkancs, nem véletlenül volt az első szava az, hogy „nem”. De csupán adni kell neki egy órát, és annyi idő alatt lenyugszik. Imádom őt!