Fellegi Tamás

BÁRKI LEHET TŐZSDÉS

Egy befektető kalandjai a valutapiactól a tőzsdéig

Hatodik, bővített kiadás

– részlet –

© Fellegi Tamás, 2001, 2003, 2006, 2007, 2010, 2013

Felelős szerkesztő: © Golubeff Lóránt

© Alinea Kiadó, 2013

ISBN 978-615-5303-48-7

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva.

TARTALOM

Ajánlás

Bevezetés

1. A 80-as évek vége, a tőzsde újjászületése

2. A kárpótlási jegy

3. Értéktőzsde, árutőzsde, OTP-piac (1994–95)

4. Az óriás bika (1996–97)

5. Tőzsdei hullámvasút: válságok és gyors felépülések

6. Ezredforduló: félelmek, remények, őrület és tragédia

7. 2001. Medve-Odüsszeia

8. Szárnyalás minden fronton (2003–2007)

9. Soha nem látott események – A pénzügyi rendszer összeomlása (2008–2010)

10. Pénzeső évekig (2010–2013)

11. Megszívlelendő tanácsok – alapvetések

12. Gyakorlati példák

Rövidítések, idegen szavak, tőzsdei szlengek

AJÁNLÁS, avagy miért van szükség egy effajta könyvre?

Amikor jóval több részvényt vezetnek ki a tőzsdéről, mint ahány új oda kerül, a tőzsde – az árfolyamok alakulásától függetlenül – nincs divatban. Ilyenkor csak azok érdeklődnek iránta, akik igazán szeretik, őket, a hűségeseket azonban előbb vagy utóbb megjutalmazza. Akik csak hirtelen fellángolásból, azért fordulnak az értékpapírok felé, mert éppen felfelé mennek az árak, azok a legritkábban nevetnek a végén: őket nevezi a szakzsargon – nemüktől függetlenül – háziasszonyoknak. Az ok egyszerű: nem ismerik a piac alapvető törvényeit, ciklikus természetét. Ezért általában keservesen csalódnak a történet végén: könnyen szerzett nyereségük szempillantás alatt veszteségbe fordulhat.

Ahhoz, hogy mindezt elkerüljük, nem elég a pillanatnyi csábításnak engedni. A piacot meg kell ismerni, hogy tudjuk és megértsük – legalább utólag –, mi miért történt. Az ehhez szükséges ismereteket elsősorban a gyakorlatban lehet megszerezni. Itt is érvényes azonban az aranyszabály: az okos nem feltétlenül a saját kárán tanul. Ha mások sikereiből és hibáiból is okul, a tőzsdéző számos csapdát elkerülhet: így is marad bőven, amibe garantáltan bele fog esni. Az értékpapírokkal, a tőzsdével kapcsolatos könyveknek se szeri, se száma, többségük azonban elsősorban elméleti kérdésekkel foglalkozik. Nem lebecsülve ezek jelentőségét – hiszen az elméleti alapok elsajátítása elengedhetetlen –, látnunk kell, hogy a gyakorlati sikernek az elmélet biztos tudása csupán szükséges, de nem elégséges feltétele. A gyakorlattal való megismerkedés forrása pedig csak olyan szerzők munkája lehet, akik nem csak tanítják a dolgot, de maguk is aktívan tevékenykednek a piacon. Aki semmit se olvasott André Kostolanytól, annak talán bele sem érdemes vágni a tőzsdei üzletekbe.

Gyakorlati szemléletű szakkönyvet viszont elég keveset találni a hazai piacon. Akad persze egy pár, itt azonban elérkezünk egy másik problémához. Az „újkori” hazai értékpapírpiac alig több mint két évtizedes múltra tekint vissza csupán, ami azzal jár, hogy csak korlátozott mértékben halmozódtak fel tapasztalatok. Jobbára tehát külföldi („nyugati”) szerzők könyveivel találkozhatunk. Ezek közül azonban még a legszínvonalasabbakat tekintve is komoly használhatósági korlát a magyar (és más „keleti”) olvasó számára, hogy sok tekintetben más gazdasági környezetben képződött jelenségekről, tapasztalatokról szólnak. Bár a tanulságok jelentős része általános, a speciﬁkumok azonban – az átmeneti gazdaság körülményei között – esetenként mindent a feje tetejére állíthatnak.

E két ok miatt hiánypótló ez a könyv. Egyrészt gyakorlati ismereteket nyújt, másrészt speciális, a hazai piacra jellemzőket, s mindezek forrása a szerző személyes tapasztalata, sikerei éppúgy, mint kudarcai. Haszonnal forgathatja tehát mindenki, aki tanulni akar belőle, vagy egyszerűen kíváncsi, hogyan működik valójában ez a gyakorta misztifikált világ. Akik pedig maguk is értékpapír-piaci szereplőként élték át az elmúlt két évtizedet, azoknak ezenfelül nemcsak élvezetes, de nosztalgikus olvasmány is.

Ádám Zsigmond

BEVEZETÉS

Ha valaki meghallja, hogy tőzsdével foglalkozom, gyakran kérdések özönével áraszt el. Lépten-nyomon észlelem, hogy a téma iránt nagy az érdeklődés. Amikor azt kérdezik, hogyan lettem tőzsdés, hosszú történetbe szoktam kezdeni. Sokszor meglepődöm: olyan érdeklődéssel hallgatják, mintha egy regényt mesélnék. Rájöttem: tényleg érdekes sztori, hisz jórészt egy egyedülálló történelmi időszakban, a kapitalizmus újjászületésének idejében zajlott. Látván az érdeklődést, úgy döntöttem, megírom tapasztalataimat.

A történet az előző rendszerbeli utcai valutaváltástól a kárpótlási jegy és a tőzsdén kívüli értékpapírok kaotikus piacán át vezet a tőzsdéig: azon belül pedig a kezdeti, nyílt kikiáltásos pesti tőzsdétől a mai modern, elektronikus kereskedési rendszerekig. Igyekeztem fordulatosan, regényesen leírni a történetet, így az a laikusok számára is érdekes lehet.

Az idők során két nagy XX. századi tőzsdés tapasztalataira támaszkodtam, mondhatni műveiken nevelkedtem. Egyikük a magyar származású André Kostolany. A pénz és a tőzsde csodavilága, illetve a Tőzsdepszichológia című könyvei már főiskolás koromban kezembe kerültek. Akkor még csak a kíváncsiságot növelte bennem, de aztán a gyakorlatban – amikor kisebb-nagyobb, néha elképesztő méretű tanulópénzek árán jutottam a tapasztalatokhoz – megértettem, sőt egyidejűleg  a piacon érzékeltem, amit Kostolany az évtizedek során a világ több tucat tőzsdéjén megtapasztalt.

A másik nagy tőzsdés a XX. század első évtizedeinek spekulánskirálya, Jesse Livermore. Könyvét először 1998-ban az orosz válság idején olvastam eredetiben, akkor még nem volt magyar fordítása. Azóta már magyarul is megjelent a Vakmajom álnéven publikáló népszerű internetes szerző fordításában, aki nagyon szellemesen adja vissza magyarul a főbb gondolatokat, helyenként idézek is tőle. Emellett Kostolanyra és közvetlenül Livermore-ra is hivatkozom, illetve idézek tőlük.

Sok olyan tőzsdei kifejezés van, amire magyarul még nem is született megfelelő kifejezés. Ezek helyenként eredetiben, angolul szerepelnek magyarázattal kiegészítve, máskor pedig azokat a tőzsdei zsargon kifejezéseket használom, melyeket időközben maguk a szereplők alakítottak ki. Az idegen kifejezésekről, rövidítésekről, szakzsargonról egy rövid szótár található a könyvben.

A könyv végén Megszívlelendő tanácsok címmel befektetési alapvetések szerepelnek. Ezt mindazoknak ajánlom, akik tervezik a részvénybefektetést, vagy már volt néhány tőzsdei ügyletük, és szeretnének továbblépni.

A könyv első kiadása óta immár egy évtized telt el. Az egyes kiadások mindig bővültek az eltelt időszak legérdekesebb tőkepiaci fejleményeivel és azok tanulságaival. Az olvasók visszajelzése alapján ebben a kiadásban csökkentettem az árfolyamokat tartalmazó, túlzottan „szakmai” részeket, és érdekes történetekkel, magyarázatokkal helyettesítettem őket. Így a könyv nem csak a tőzsdén már tapasztalatokkal rendelkezőknek, hanem minden érdeklődőnek izgalmas és hasznos olvasnivaló lehet.

1. A 80-AS ÉVEK VÉGE, A TŐZSDE ÚJJÁSZÜLETÉSE

BEFEKTETÉS A SZOCIALIZMUSBAN

Az újkori magyar tőzsde története előtt érdemes visszatekinteni a tőzsdenyitás előtti évekbe. Egyrészt azért, mert a szocializmus utolsó és a kapitalizmus első 10 évének számtalan befektetési és pénzkereseti lehetősége volt, melyek részben összekapcsolódtak a tőzsdével, és döntő jelentőségük volt a hazai befektető, illetve spekulánsréteg kialakulásában. Másrészt magam is részt vettem az időszak érdekességeiben. Sajnos csak a tőzsdenyitást megelőzően rövid idővel, hiszen előtte zsenge gyermekkorom zajlott, amikor még mit sem tudtam a pénzről, nemhogy a  befektetésről.

Az újkori magyar tőkepiac története 1982-ig nyúlik vissza, ekkor bocsátották ki az első kötvényeket. Addig a befektetési lehetőségek meglehetősen egyoldalúak voltak: szinte kizárólag az OTP-nél meglévő betéti konstrukciók léteztek, maximum évi 5 százalékos kamat mellett. Ez a hatvanas, hetvenes években nem is volt rossz, hisz akkor gyakorlatilag nem volt infláció. A problémák a hetvenes évek végén jelentkeztek: megjelent az addig ismeretlen pénzromlás, és ennek a mértéke hamar el is érte az 5 százalékot.

A valutatartás kezdetben nem volt gyümölcsöző: a forintot egyenesen felértékelték a hetvenes években; mondván, a kapitalista országokból az olajárrobbanás okozta infláció hozzánk nem gyűrűzik be. A hetvenes évek végén ez a politika változni kezdett, de erőteljes forintleértékelés csak 86-tól volt.

Az ingatlan mint befektetés csak korlátozottan jöhetett szóba, hisz egy ember, sőt egy házaspár csak egy lakást birtokolhatott, a portfólió bővítésének legális útja a válás volt. A lakóingatlanon kívül egy hétvégi telket lehetett venni, ezt sokan meg is tették. Aki jó helyen vett és épített is rá, telke és nyaralója a kapitalizmus idejére felértékelődött, s ezzel kiváló befektetéssé vált.

A pénz reálszférában történő fialtatására hamarabb nyílt lehetőség, és ez jóval vonzóbb is volt. Viszonylag korán – már 68-tól – lehetővé tették egyes kisipari és kereskedelmi ágakban a magánszektor fejlődését (innen a szocializmusban elhíresült „maszek” kifejezés). Miután a szocialista rendszerben általános áru- és szolgáltatáshiány volt – jóllehet nálunk jóval kisebb mértékben, mint a többi KGST-országban –, a magánszektor gyakorlatilag verseny nélküli helyzetben találta magát. A taxisok, lángossütők, ruházati termékeket árusító butikosok rendkívül rövid idő alatt nagy vagyonokra tettek szert. Befektetett pénzük szinte korlátlan hozamot biztosított. Gondoljunk bele: nem voltak plazák, nem volt McDonald’s… Az első hamburgeres bódénak csodájára jártak, és mindig sorok kígyóztak előtte.

A KÖTVÉNYPIAC SZÜLETÉSE

Az első tőkepiaci befektetési lehetőségeket tehát a megjelenő vállalati és tanácsi kötvények kínálták. A kötvény lényege: adott időtartamra – a futamidőre – pénzünket kölcsönadjuk a kibocsátónak (amely ez esetben a vállalat vagy a tanács, azaz a mai önkormányzatok elődje), majd ezért átadja nekünk a kötvényt, melyben kötelezettséget vállal arra, hogy pénzünkre kamatot fizet, és egy vagy több részletben a futamidő végéig a pénzt visszafizeti.

1982–83-ban még egyszintű volt a bankrendszer, vagyis az egyetlen tényleges bank a Magyar Nemzeti Bank volt. Emellett még létezett néhány pénzintézet speciális feladatokkal: a Külkereskedelmi Bank, a Pénzintézeti Központ és az Állami Fejlesztési Intézet (ÁFI), na meg az OTP és a takarékszövetkezetek. Az első kötvények forgalmazását az ÁFI intézte, mégpedig a későbbi tőzsdeépület egyik nagytermében: Budapesten a Vörösmarty téren.

A kötvényeknek volt egy rendkívül érdekes jellegzetességük: 11 százalék kamatot fizettek! Figyelmemet ez terelte a kötvények felé: még iskolásként a HVG-t olvasgatva feltűnt az ellentmondás: ha az OTP-nél csak 5 százalék kamatot lehet elérni, akkor miért fizetnek a kötvények több mint dupla annyit? Ráadásul az állam garanciát vállalt rájuk. Tehát semmiféle olyan extra kockázatuk nem volt, mint később egyes banki kamatozó papíroknak (pl. Reallízing-kötvény). Jóllehet fix kamatozásúak voltak és ez emelkedő kamatszint mellett jelentős kockázati tényező, de ilyen mértékű diszkontot ez messze nem indokolt. A kérdésre máig sincs egyértelmű válasz: talán a nagyfokú tapasztalatlanság a tőkepiac több évtizedes szünete után.

A magas kamat vonzotta a pénzt, a kötvények hamar elfogytak, a Vörösmarty téren hosszú sor kígyózott. Megjelentek az első élelmes nepperek vagy inkább spekulánsok, akik reálisabb árszinteken kínálták időben megvásárolt kötvényeiket. Ők voltak az elsők, akik értettek az értékpapírszámtanhoz. Ne csúnya, sötét nepperekre gondoljunk: többnyire egyetemisták vagy fiatal értelmiségiek voltak, akik közül sokan ma az értékpapírpiac elismert szereplői.

Az első döntő kötvénypiaci változás a kétszintű bankrendszer létrehozása volt. Megalakultak a kereskedelmi bankok, a Magyar Nemzeti Bank fokozatosan átadta a kereskedelmi banki szerepkört, és a jegybanki feladatokra korlátozta saját tevékenységét, mint pl. a forint védelme, a pénzmennyiség befolyásolása, a kamatszint alakítása stb. Az első nagyobb kereskedelmi bank a Magyar Hitel Bank (később megvette a holland ABN Amro) és az Országos Kereskedelmi és Hitelbank (OKHB) volt. Az ÁFI-ból jött létre a harmadik nagy, a Budapest Bank.

A kötvények forgalmazása is több bankhoz került. Megnőtt a kibocsátott kötvények mennyisége, és létrejött valamiféle másodlagos piacuk is, azaz a bank jegyzett rájuk vételi és eladási árfolyamot, bár ezek gyakran távol álltak a reálistól (ahogy ma mondanánk, piacitól).

A bankok között azonban nem volt verseny, még kevésbé egységes, összehangolt piac. Olyannyira nem, hogy gyakran az egyik bank drágábban vett egy kötvényt, mint amennyiért a másik bank eladta ugyanazt! Nem kellett mást tenni, mint bemenni az „olcsóbb” bankhoz, megvenni a kötvényt mondjuk 102 százalékon, és átvinni a „drágább”-hoz, ahol megvették 104-ért, utána újra fordulni, amíg a készlet tartott. Hát mikor lesz még egyszer ilyen „ingyenebéd”?

Magam erről a kötvénysétáltatásról lekéstem, egyetlen darab Ofotért-kötvényt sikerült kemény 40 forint haszonnal az Október 6. utcától a Vörösmarty térig sétáltatni.

A MAGÁNIMPORT

A kötvénypiac iránt erősen érdeklődtem, de hogy részt is vegyek benne, azt gátolta a pénz hiánya, ami gimnazista korban meglehetősen természetes állapot. Ennél is nagyobb vágyam volt azonban, hogy eljussak Amerikába, ahol rokonaim élnek. Két feltételt kellett teljesítenem, hogy fogadjanak: az angol nyelvtudás és hogy kifizessem a repülőjegyet. Mindkét feltétel jó hajtóerőnek bizonyult. Az angolt emiatt rendkívül lelkesen tanultam, a másik feltétel teljesítése már kissé bonyolultabb volt; pénzt kellett kerítenem.

A megoldás, és egyben első értékelhető jövedelemforrásom (a nyári diákmunkák, valamint a használt újság gyűjtése és MÉH-be vitele voltak az abszolút kezdetek): matematikát, fizikát és angolt korrepetáltam diákoknak. A dolog jól ment, néha túl jól is: hisz ahol a nebuló osztályzata hamar javult, ott hamar lemondták a további tanítást, mondván, a célt elértük. De volt bőven tanítvány, a jegyár pár hónap alatt össze is jött: irány Amerika!

Korábban csak a környező szocialista országokban jártam, így igen érdekesnek ígérkezett az út. Sokkal érdekesebb is volt, mint ha ma utazik valaki: a látnivalókon kívül a kapitalizmussal, a fogyasztói társadalommal, az árubőséggel találtam hirtelen szembe magam, ma mindez már itthon is természetes állapot. Arra azonban nem gondoltam, hogy az utazás önmagában is pénzkereseti forrás lehet.

Egy ismerős – aki a Bizományi Áruháznál dolgozott – tudomásomra hozta: bűn úgy Nyugatra utazni, hogy üres kézzel térek vissza. És ezzel felhívta figyelmem a rendszerváltást megelőző korszak legérdekesebb pénzkereseti lehetőségére, a magánimportra, vagyis a turistaként történő kereskedelmi jellegű árubehozatalra. Virágzása arra volt visszavezethető, hogy a szocializmusban, az állami külkereskedelemben a kemény valutába kerülő termékeket csak részben vagy egyáltalán nem importálták. Így nagyon sok hiánycikket érdemes volt turistaként behozni.

Ez extraprofittal járt, mivel Nyugatra csak háromévente lehetett utazni, vagy ha valakinek meghívólevelet küldtek, évente. Így nem alakulhatott ki nagy verseny, korlátozott volt az utazás, tehát a behozatali lehetőség is. Ezért háromszoros-négyszeres – esetenként tízszeres – hasznot lehetett elérni!

A forint akkor még nem volt konvertibilis, azaz nem lehetett érte kemény – más néven nyugati – valutát venni. Pontosabban utazásonként csak egy minimális mennyiséget lehetett vásárolni, ezért kialakult a valuták feketepiaca, ahol a hivatalos árfolyam fölött 20-50 százalékkal lehetett venni. Így is megérte az import, sőt a vám is belefért, ezért a dolog az esetek többségében legálisan, elvámolva zajlott.

Visszatérve készülő utazásomra, a bizományis ismerős felszólított: videokamera vagy az akkor nálunk még igen ritka személyi számítógép nélkül vissza ne jöjjek! Erre visszakérdeztem: de hát honnan lenne pénzem bármit is venni? Örültem, hogy a repjegyet kifizettem.

A bogarat mindenesetre a fülembe ültette, és amikor már kint voltam, időm akadt bőven, gondolkozni kezdtem, mit tehetnék. Sikerült némi diákmunkát vállalni. Amit a pénzből megspóroltam, még nem volt elegendő a kamerához. Két lehetőség maradt. Egyrészt egy arab boltosnál lealkudtam a kamerát 30 százalékkal, másrészt kölcsönkértem az egyik rokontól. Nyilvánvaló volt ugyanis, hogy ha biztos az üzlet, miért ne lehetne hozzá kölcsön is kérni? Ez a hitelre történő részvényvásárlás alapmotívuma is, csak ott sokkal nagyobb a kockázat. A kölcsön a hiányzó 300 dollárt, az összeg negyedét tette ki, és a törlesztés forintban történt. A néhány hónap múlva Magyarországra látogató rokon azt költötte ittléte alatt.

A kamerát tehát lealkudtam, megvettem, hazahoztam, itthon vámot kellett rá fizetni. Ezt részben a tanításból megmaradt forint, részben a szülői kölcsön fedezte. A kamerába tehát volt némi hitel „beépítve”, de nem volt meg nem térülési kockázat.

A hazaérkezés után menten elbíztam magam. Arra gondoltam, hátha drágábban is eladhatnám, mint amit a bizományis ismerős ajánl. Aztán jött a kijózanodás: a magasabb ajánlatok komolytalannak bizonyultak, oda kellett hát adni az ismerős hozta vevőnek, aki egyébként egy butikos volt. Ma már tudom: emberem tudta, mi a reális ár, hisz ő maga volt a piac, hát ki, ha nem a bizományis?

Az ügylet létrejött, a kölcsönöket visszafizettem, a haszon így is gigantikus volt. Ha a dollárban fizetett árat tekintjük befektetésnek, hivatalos árfolyamon számolva háromszoros, feketeárfolyamon kétszeres volt az eladási ár. Az összeg mai szemmel nézve nem volt nagy, de akkor, a gyermekkorból távozván, a szocializmusban, első érdemi keresménynek igenis sok volt: nagyjából 2 évi átlagkeresetnek felelt meg. Mai értékét nehéz meghatározni, kb. 2-3 millió forint lehet.

ELSŐ KÖTVÉNYEM

Így hirtelen nyitva állt a lehetőség, hogy végre megejthessem első értékpapír-piaci befektetésem: kötvényt vehessek. Miután addigra az infláció már az egy számjegyű tartomány tetejéhez közeledett, és az OTP is előrukkolt 9 százalékos betéti konstrukciókkal,  hozzá lehetett már férni néhány 11 százalékos kötvényhez. Ráadásul találtam egy olyat, amelyet már fél éve kibocsátottak, 5 éves futamidejű és 11 százalékos kamatos kamatozású volt, és 104 százalékon árulták. Kiszámoltam, hogy ennek hozama bizony meg is haladja a 11 százalékot. Ez a MÁV 2. sorozatú kötvénye volt. Vettem is belőle az ÁFI-nál, a Vörösmarty téren a későbbi tőzsdeépület egyik díszes termében. Ez volt első találkozásom azzal az épülettel, melyhez aztán később annyi élmény kapcsolódott…

A befektetés ésszerűnek tűnt, az ÁFI – amely rövidesen Budapest Bank lett – majdnem minden héten fél százalékkal emelte a vételi és az eladási árfolyamot. Így már rövid távon szép hozamot hozott (melyet persze még nem realizáltam).

Kötvénypiaci szereplésem ezzel egy időre le is állt, csak ültem a kötvényen, néztem a HVG-ben az árfolyamtáblát. Elégedett voltam, és néha besétáltam az immár Budapest Bank névre hallgató intézmény kötvénypénztárába. Ott nézegettem a kötvényeket és a közönséget, sőt az első „tőzsdenap”-szerű kötvénybörzére is benéztem, de sajnos nem elegyedtem szóba a résztvevőkkel, akik közül sokat azóta már megismertem. A tőzsdenap egy egész jól működő valami volt, bárki bejöhetett és adhatott-vehetett kötvényt. Ennek sikere sokban elősegítette a Budapesti Értéktőzsde viszonylag korai létrejöttét, hisz volt már mire építeni.

A kötvények mellé vettem 3 darab gépjárműnyeremény-betétkönyvet is az OTP-nél. Néhány hónap múlva úgy döntöttem, hogy az ilyen véletlenen múló – és főleg kis esélyű – dolog nem nekem való, ezért vissza is váltottam őket.