Magyar Mágnás útikalauz

Iránytű mindennapi pénzügyeidhez

Magyar Mágnás útikalauz. Iránytű mindennapi pénzügyeidhez.

©Bitai László

2013, Kolozsvár

Minden jog fenntartva, beleértve a bárminemű eljárással történő sokszorosítás jogát is.

ISBN 978-973-0-15640-9

www.magyarmagnas.ro

Bévezetés

“Csak az a valóságos bölcs hazafi, ki lehetőt kíván, s jól tudván, hogy az ember gyenge léte miatt se felette boldog, se határtalanul boldogtalan nem lehet, a középúton jár. Ő lélekderülten él, szomorú unalom nem öli óráit, s a közjóért fáradozván, nem panaszkodik mindegyre hasztalan, hanem inkább felkeresi a hibákat, s azoknak kútfejeit nyomozza, kifejti, s rajtok segít, ha lehet; ha nem lehet, nemesen tűri – gyáva panasz szájábúl nem hallatik. A hibákat pedig inkább magában keresi, mint másokban, mert magával parancsolhat, másokkal nem. Ha senki se tenné kötelességét, teszi ő, úgy mint az igazi hős maga megáll, ha a többi futásnak eredett is. S mennyi számos jót tehetni hazánkban, csak hogy bona fide közhaszon legyen a cél s ne fényűzés, hírkapkodás, dicséret szomja”. (Széchenyi István, 1830)

Széchenyi István fenti szavai, amiket “A hitel” című munkájában fogalmazott meg, mindmáig megállják helyüket. Saját hibáink feltárása, saját magunk szüntelen javítása, a panaszkodás mellőzése és kötelességünk elvégzése minden körülmények között – ezek azok a dolgok, amik egy Magyar Mágnásra jellemzők kell legyenek. S hány ilyen él manapság közöttünk? Hál’ istennek vannak még néhányan, de bizonyára nem elegen.

A magyar nemzet nem más, mint a magyar egyének sokasága, ezért úgy gondolom, hogy a magyarság felemelkedése elsősorban mindenki egyéni sorsának felemelkedésével kezdődhet. Azonban akinek korog a gyomra, hitelek terhei nyomják vállát, és bizonytalan a holnapi betevő falatja, tud-e másra gondolni, mint saját sorsára? Gondolhat-e ilyen ember a haza felemelkedésére, mikor oly sok bajjal küszködik? A mindennapi létért folytatott küzdelem sokaknak minden idejét elfoglalja, és lehet-e őket okolni azzal, hogy nincs idejük eleget foglalkozni a köz dolgaival? Milyen jól hangzana, ha minden magyar ember nemzetünk felemelkedésén munkálkodna… de előbb mindenkinek a saját üres gyomra jut eszébe – jogosan. Ezért hát arra kell törekednünk, hogy minden atyánkfiának legyen megélhetése biztosítva, és anyagi jóléte rendezve. Ennek felelőssége természetesen mindenkinek sajátja. Nem lehet mások helyett ezt megteremteni, hisz ki-ki felelős saját dolgaiért, csupán tanácsadással lehet segíteni – ha ezt elfogadja. Mert ha lenne is egy Mágnás, aki a szegényeknek mindennap egy halat adna, nem kérnének-e azok a szegények másnap újabb halat? Azonban ha a szegény ember megtanul halászni és hal helyett egy hálót kap ajándékba, akkor mindennap foghatna magának halat és idővel ő maga is Mágnássá válna. Ennek a könyvnek pontosan ez a célja: hálóként, eszközként szolgálni mindenkinek, aki rendezni és javítani szeretné anyagi helyzetét.

Meggyőződésem, hogy mindenki saját sorsának kovácsa, mert hiszek a vetés és aratás törvényében. “Ki mint vet, úgy arat”, mondja a közmondás, és ez a pénzügyeinkre fokozottan igaz. A pénzügyekkel foglalkozni kell, olvasni kell róla és a bevált módszereket gyakorolni a mindennapokban. Aki éveken át mindig odafigyel pénzügyeire, az megtapasztalhatja az elkerülhetetlen gyarapodást. A gyarapodás azt hiszem jó célja lehet minden egyénnek, de a nemzetnek is. Gondolok itt nemcsak az anyagi gyarapodásra, hanem az erkölcsi, szellemi és  számbeli gyarapodásra is. Könyvemnek célja elősegíteni ezt a gyarapodást, hogy mindenki megtalálhassa számítását és a jó megélhetést ebben a szép hazában, amivel Isten megajándékozott, és amit Kárpát-medencének nevezünk.

Légy te is Magyar Mágnás, kedves barátom és boldogulj a szülőföldeden! Csakis ezt kívánhatom minden kedves olvasónak.

Kell-e a pénz egyáltalán?

A kérdés gyakori, és szerintem nagyon sokunkban felmerült. Miért is rohan mindenki utána? Nincs vajon eltúlozva az egész? Sokan azt mondják, hogy a pénz megrontja az embert, ezért el kell kerülni. Ennek a megrontásnak az elkerülése azonban korántsem egyértelmű, hiszen hogyan vonhatnánk ki magunkat a pénz hatása alól? Amíg társadalom és civilizáció létezik, addig a pénz is létezni fog, ez kétségtelen. Csak akkor szabadulhatnánk meg tőle, ha teljesen önellátóak lennénk, és mindent megtermelnénk magunknak a nyugodt élethez, anélkül, hogy rákényszerüljünk a vásárlásra.

Képzeljük el például, hogy eldöntöttük: elegünk van a pénzből és teljesen meg akarunk szabadulni tőle. Eldöntjük, hogy megtermeljük majd az élelmünket, gyümölcsünket, borunkat és éldegélünk majd vígan. De vajon tényleg elég lenne ennyi? Mi van az autóval? Azt már nem tudjuk megtermelni egyedül. Vagy járjunk inkább lóval? Nem rossz ötlet, és környezetbarát, de akkor mindenki járjon lóval? Ez lenne a megoldás? És mi van a vonattal ,repülővel, hajóval? Ezeket hogyan tudnánk egymagunk megtermelni? Mi van a házba szükséges bútorokkal, ablaküveggel, a ruházattal, gyerekjátékokkal, könyvekkel, írószerrel, evőeszközökkel és még sorolhatnám.

Tehát egyértelmű, hogy bármennyire is szeretnénk, nem fogunk tudni mindent egymagunk (vagy szűk közösségünk sem) megtermelni, még akkor sem, ha lemondunk bizonyos kényelemről és olyan kütyükről, melyek nem feltétlenül szükségesek az életben maradáshoz, (pl. TV, okos telefon, számitógép és hiper-szuper autó, márkás sportcipő, hidratáló kézkrém stb). Márpedig ha nem tudjuk megtermelni, akkor be kell szereznünk őket valahogy. Ezt megtehetjük esetleg cserekereskedelemmel (addig keressük az olyan üvegest, akinek kell az általunk termelt borból, amíg találunk egyet) vagy pénzért megvásároljuk. A cserekereskedelem nehézkes, és előbb-utóbb újra rátérnénk a pénzre, mint értékmegörző- és csereeszközre. Egyszerűen nincs más út, és ezért is alakult ki ez a rendszer a történelem során, folyamatos fejlődéssel.

Ezt kell tehát szerintem felismernie mindenkinek: amíg létezik társadalom, addig pénz is létezni fog, akár fizikai, akár elektronikus formában.Ez akkor is úgy van, ha egyesek a pénzt rossznak tartják. Ha igazuk is van, a pénz egy szükséges rossz, ami sok tekintetben megkönnyíti életünket.

Ezen felismerés után viszont nem következik-e az, hogy pénzügyei mindenkinek vannak és lesznek? Hiszen mindenkinek kell étkeznie, ruházkodnia, laknia valahol, ezek pedig pénzbe kerülnek, valamiből meg kell venni őket. Ezért mondhatjuk ki nyugodtan, hogy pénzügyei mindenkinek vannak, tehát mindenki találkozik a pénzzel, és próbálja felhasználni azt igényei kielégítésére. S ha már így van, és a pénz elkerülhetetlen az életünkben, nem-e észszerű megtanulni minél jobban kezelni azt? Nem ajánlatos-e megtanulni a pénzkeresés, megtakarítás, befektetés mikéntjét? Hiszen ezeket egyértelműen el lehet sajátítani, és rendszeres gyakorlással mindenki fejlesztheti készségeit e téren. Ha körülnézünk, mindig találunk a környezetünkben olyan embereket, akik az átlagnál jobban tudják kezelni a pénzt és valahogy mindig több pénzük van, mint másnak.

Az ilyen emberek titka az, hogy ők jobban odafigyelnek pénzügyeikre. Többet terveznek, a kiadásokat jobban átgondolják, nagyobb az önfegyelmük és megtakarítási hajlandóságuk, folyamatosan keresik a befektetési lehetőségeket és módot arra, hogy a pénzüket dolgoztassák saját hasznukra. Az, aki a pénzzel jól bánik, nem feltétlenül egy kapzsi, mohó egyén, akikre csupán negatív jelzők mondhatók. Sőt, sokan nagyon is jó, szorgalmas, takarékos és okos emberek, akik keményen megdolgoznak a pénzért, ugyanakkor a környezetükön, felebarátaikon is hajlandóak segíteni. Az ilyen emberek idővel meggazdagodnak és nagy társadalmi pozicióval, elismertséggel fognak rendelkezni. Azonban tudnod kell, hogy te is közéjük tartozhatsz. Te is lehetsz jó anyagiakkal rendelkező vagy akár gazdag is, ha úgy döntesz. Ha akarod. Mert ha valaki valamit nagyon akar, azt eléri.

Személy szerint ebben a kérdésben a következő logikát követem és ajánlom követésre: ha rajtam áll a döntés, hogy jó vagy kevésbé jó anyagiakkal rendelkezzek, miért ne választanám az előbbit? Miért ne tanulnék egy keveset a befektetésekről, részvényekről, kötvényekről, a pénzkezelés mikéntjéről, amennyiben az nekem jót tesz? Hiszen ha körülnézek, azt látom, hogy a pénz könnyíthet az élet nehézségein. Jóleső érzés néha elmenni kirándulni a családdal, vagy a gyerekeknek egy biciklit vásárolni, vagy étteremben vacsorázni, anélkül, hogy a teljes költségvetésünk a feje tetejére állna. Az is jó érzéssel és biztonsággal tölti el az embert, ha van egy kis befektett pénze, ami dolgozik neki és amire támaszkodhat a nehéz időkben. Egy ilyen jellegű biztonságérzet, azt hiszem, mindenkinél elkelne.

A pénz ugyanakkor nem kell önmagában cél legyen. Fel kell ismerni, hogy a pénz csupán egy eszköz, egy darab papír, vagy egy szám a bankszámlán. Ezzel az eszközzel pedig el lehet érni valóban fontos célokat, amelyek emelik a saját és szeretteink életminőségét.  Nem akarom felsorolni azt a sok mindent, amit a pénzzel meg lehet venni, hiszen egyrészt értelmetlen lenne, másrészt mindenki számára másvalami számít fontosnak. A hangsúly inkább azon legyen, hogy a pénz segíthet elérni a számunkra lényeges dolgokat, bár vannak dolgok, amit a világ összes pénzével sem tudnánk megvenni. Ezt talán úgy is fogalmazhatnánk, hogy a pénz nem boldogít, de nagy szerepet játszik a boldogság elérésében. Az élet nehézségeit kevésbé keservesen látja egy olyan valaki, akinek nincs nagy hitele, van megfelelő mennyiségű vésztartaléka, befektetései, amelyek eleve elűzik a holnapi betevő falat gondját, és segítenek a biztos lét érzésének megteremtésében. Tehát  a pénz megléte segít megteremteni egy olyan viszonylagos lelki megnyugvást, ami által az életünk minősége jobb lesz.

“Akkor miért van az, hogy sok gazdag ember folyton stresszes és rohangál egész nap? Ők miért nincsenek megnyugodva?” – kérdezhetné valaki.

A kérdés jogos, hiszen ezt a jelenséget elég gyakran lehet látni. Erre két magyarázatot találok. Egyrészt vannak olyan gazdagok, akik folyton aktívak, mindig is keményen dolgoztak, és ambiciós egyének. Egyszerűen arról van szó, hogy ilyen a személyiségük, kell mindig legyen egy projektjük, egy újabb kihívásuk, szeretik a pörgést, mert nem tudnak tétlenül ülni naphosszat. Ezeket nevezem “ügyes gazdagoknak”, akiknek számára a pénz a mindennapi tevékenységük csupán egyik mellékterméke. Számukra az a fontos, amit mindennap csinálnak, a pénz pedig kevésbé érdekli őket, bár van nekik. Aki folyamatosan aktív és dolgozik, mert szereti amit csinál, annak szorgalma általában jó pénzügyi helyzetet fog teremteni. Ez olyan értelemszerű és logikus, mint az, hogy 2 x 2 = 4.

Másrészt vannak “kapzsi gazdagok”, akiket csak a pénz motivál és azon vannak, hogy egyre több legyen nekik belőle. Ezeket onnan ismerjük meg könnyen, hogy hajlandók a baráti kötelékeket, családdal töltött időt vagy akár az egészségüket is feláldozni még több pénzért. Sokakat a mohóságuk oda visz, hogy egyszerűen nem tudnak leállni és nemet mondani az újabb pénznek, még akkor sem, ha ez tulajdonképpen romboló hatással van rájuk és a környezetükre is. Ezek az emberek a pénz rabjaivá váltak és tulajdonképpen a pénz tartja őket rabláncon, azt tesz velük, amit akar, előhozva belőlük a legrosszabb tulajdonságokat is. Ilyenek például azok, akik erszényük duzzasztásáért egész erdőket vágnak ki tarvágással, olykor törvényeket is kijátszva, nem tőrődve a kipusztult tájjal, vadvilággal és a környék lakóival. Mások hajlandók embertársaikat kizsákmányolni vagy túldolgoztatni, vagy akár megcsalni, meglopni.

Tudom, hogy nem lehet néha éles határt húzni a fenti két embertípus közé, de nem is kell és nem is célom. Legtöbbjükben erősebb az egyik vonás vagy a másik, de mi most inkább azt próbáljuk megérteni, hogy miért vannak a gazdagok folyton mozgásban és stresszben, a jó anyagi helyzetük ellenére. Az első típus esetében csak látszólagos stresszről beszélhetünk, mert ők igazán szeretik amit csinálnak, ezért nem érzik nehéznek a sok munkát.Az életük minősége tulajdonképpen jó az elfoglaltságuk ellenére, mert azzal foglalkoznak, amit szeretnek. Magyar Mágnások is ebből az első típusból kerülhetnek ki, bár ez nem elegendő feltétele annak, hogy valaki Magyar Mágnás legyen.

Talán érdemes néhány szót említenem arról, hogy kiből lehet Magyar Mágnás.

Nézetem szerint tulajdonképpen bárki lehet Magyar Mágnás, aki rendelkezik néhány tulajdonsággal és készséggel. Bár elég nehéz pontosan leírnom, hogy mit is értek a Magyar Mágnás alatt, hiszen itt inkább egy életformáról és értékrendről van szó, mégis megpróbálok néhány tulajdonságot felsorolni:

Tehát milyen egy Magyar Mágnás:

Hisz Istenben és ekként éli életét

Szereti használni az eszét, és tud önállóan gondolkodni

Becsületes, és adott szavát betartja

Pontos, nem késik, nem várat meg másokat; tudja, hogy az idő mindenki számára értékes

Nem fél a pénzről, anyagiakról gondolkodni és beszélni

Ért a befektetésekhez, és aktívan keresi a jó befektetési lehetőségeket

Rendszeresen fejleszti pénzügyi tudását

A pénzt nem imádja, hanem eszközként tekint rá, és felhasználja céljai eléréséhez; tehát a pénzt szolgájaként kezeli

Tudja, hogy csakis ő maga felelős az élete alakulásáért, ezért felelősséget vállal minden tettéért

Családban gondolkozik, családcentrikus; előszeretettel tölt időt a családjával, gyerekeivel

Hazáját szereti, és tesz is érte: odafigyel a közösségére, és segít, amiben tud, ahogy tud

Rendszeresen adakozik, önzetlenül; ha nincs pénze adakozásra, akkor jó szót, mosolyt, bátorítást, megértést ad másoknak

Lelkileg gazdag és nyugodt

Rendszeresen olvas, tanul, fejleszti önmagát

Egy Magyar Mágnás, bárhol is éljen, törekedni fog a pénzszerzésre, mert ezáltal biztosítani tudja saját és családja, közössége jobb életét. Ha megvannak az anyagiak hozzá, akkor sokkal többet tud jótékonykodni is. Ezért gondolom azt, hogy a pénz egy szükséges valami mindenki életében, de elsősorban egy Magyar Mágnás életében. Ezen kívül természetesen másra is szükség van a boldog élethez, ami a pénznél több, és túlmutat az anyagiasságon. Ahhoz, hogy valaki Magyar Mágnás legyen, nem kell feltétlenül vagyonosnak lennie, sokkal fontosabb a lelki gazdagság. Ha a megfelelő lelki egyensúly és hozzáállás megvan, akkor a pénz is megjelenik idővel, de nem az az elsődleges cél. A lelki gazdagság bármikor képes anyagi gazdagságot is teremteni, ám fordítva ez nem igaz.

Átélt pénzleckék

Mint mindenki más, életem során különböző tapasztalataim voltak a pénzzel kapcsolatban, ezeket igyekszem alább megosztani, remélvén, hogy a belőlük levont tanulságok másnak is hasznára lesznek.

A pénzről gyerekszemmel

Mikor kicsi voltam, és a kommunizmust éppen csak alig volt alkalmam megszagolni, mielőtt végleg eltűnt volna a történelem süllyesztőjében, nem sokat érdekelt a pénz. Csak annyit tudtam, hogy az alumínium 5 lejes elég bőven kenyérre, sőt, még vissza is kapok belőle a kedves kenyeres nénitől. Ezért nem is bántam sorban állni a család napi kenyéradagáért, mert általában édesanyám 5 lejest adott rá, és a megmaradt pénzt (kb. 1 lejt) édességre költhettem – többnyire karamellcukrot vettem rá, ez volt a legolcsóbb. A „Piroska” nevű kis csokit jobban szerettem, de drágább is volt , ezért nem mindig volt rá pénzem (sajnos a kommunizmus után ennek a csokinak az íze megváltozott és többé már nem szerettem), tehát többnyire maradt a karamellcukorka. Számomra a pénznek akkor édességben mérhető értéke volt: kiszámítottam, hogy hány cukorkát, csokit, fagyit vehetek rá, ezért gyűjtöttem buzgón a banikat. Sőt, előszeretettel pásztáztam a játszótér és a tömbház környékén a járdát mások által elhullatott érmékért, és nagyon örültem, mikor találtam a földön néhány banit. Emlékszem, hogy a tömbház körüli, nálam már valamivel nagyobb gyerekek pénzzel játszottak, és próbálták elnyerni azt egymástól. Egy fal melletti lyukba dobálták az érméket, és akinek az egészet (sajátját + az ellenfelét) sikerült bedobnia egyből a lyukba, az elnyerte a teljes összeget – tehát megduplázta a pénzét. Ha nem sikerült, akkor a másik próbálkozhatott ugyanezzel, és ez így ment addig, amíg valakinek sikerült a mutatvány. Ez a játék egyeseknek egész jó kis jövedelmet hozott, és emlékszem, hogy meglepően sok pénzt láttam néhány gyereknél.

Természetesen kedvem lett kipróbálni nekem is ezt, és amint kaptam egy 1 lejest, otthon elkezdtem gyakorolni. A játékot általában 1 lejes érmékkel játszották, mert ezek vasból voltak és jobban lehetett őket dobni, ellentétben az alumínium 5 lejessel, melyek könnyebbek voltak. Úgy vettem észre, hogy a játék sikerének a titka elsősorban az volt, hogy az egyszerre dobott érmék vízszintesen haladjanak a levegőben – ezért meg kellett pörgetni őket dobás közben. Miután úgy éreztem, hogy eléggé úrrá lettem a módszeren, rohantam a játszótérre, hogy megmérkőzzek a román gyerekekkel (a jatszótéren levők 90%-a román volt). Utólag visszagondolva többször nyertem, mint veszítettem, azt hiszem ennek elsősorban az otthoni buzgó gyakorlás volt az oka. Mondhatom, nagyon jó érzés volt, amikor elmentem otthonról 1 lejjel, és hazatértem 5 lejjel este. Úgy éreztem 9-10 éves fejjel, hogy tudok valamit. Mindig az volt a taktikám, hogy legfeljebb 1 lejjel mentem el otthonról játszani: ha azt elveszítettem, akkor mentem hintázni vagy labdázni. Ha viszont jól ment a játék, akkor addig folytattam, amíg 5-6 lejig elértem, azután pedig leléptem a színről. Ilyenkor a cukrászda felé kanyarodtam, majd onnan haza.

Mindez olyan jól ment, hogy teljesen megjött az önbizalmam, és kezdtem elhinni, hogy csak nyerni tudok. Kapzsi lettem. Kezdtem megszegni a saját szabályomat, és egyszerre több pénzzel játszottam, nagyobb nyereség reményében. Arra gondoltam, hogy ha rendszeresen 1 lejből 3-4 lejt tudok csinálni naponta, akkor mi lenne 5 lejjel próbálkozni, hátha meg tudom azt is sokszorosítani. Azonban ez már más szint volt. Míg az 1 lejesekkel a 9-10 évesek játszottak, az 5 lejeseket általában a 14-15 évesek dobálták. Ők már profik voltak, egész nap a játszótéren voltak (sokszor lógtak az iskolából is) és néhányuknak akár 30-40 lejük is volt erre a célra, ami nekem akkor óriási összegnek tűnt. Mindenesetre kipróbáltam magam ellenük néhányszor. Természetesen az ők szabályaik szerint játszottunk, az általuk kijelölt (és jól ismert) lyukba kellett dobálni a pénzt. Mondanom sem kell, hogy többnyire veszítettem ellenük, ritka volt a győzelem. Ha győztem is, addig unszoltak(néha fenyegettek), amíg még egyet játszottunk, és végül elveszítettem a pénzt. Ilyenkor furcsán éreztem magam. Éreztem azt, hogy nem én irányítok, nem vagyok ura a helyzetnek, és a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy én akarom. Néhány ilyen eset után, és kb. 20-25 lejes veszteséget elkönyvelve eldöntöttem, hogy ez nem nekem való, és keserű szájízzel abbahagytam. De nem volt kedvem az 1 lejes játékhoz sem, talán azért, mert már kevésnek tűnt a tét. Azt hiszem ez egy tipikus szerencse-játékos szindróma különben, amit akkor átéltem. Akik megszokják a nagy tétet, nem hajlandók visszatérni a kisebbhez.

Tehát ez volt életem első vállalkozása, és összességében arra volt jó, hogy felkeltse a pénz iránti érdeklődésem, ugyanakkor megtanultam azt is, hogy a pénzt el lehet veszíteni is, nemcsak nyerni. Talán jó is, hogy ilyen hamar kigyógyultam ebből a fajta szórakozásból, mert utólag visszanézve nem volt más, mint a szerencsejátékok előszobája, és sokan beleestek ebbe a csapbádba. Később, mikor már középiskolás lettem, nehány bárban láttam előfordulni az egykori játékos kamaszokat, amint pénzüket az elektronikus „félkarú rablókba” tömködik szorgalmasan, és a nyereség reményében órákat töltenek a gépek előtt. Sőt, nemegyszer hallottam őket dicsekedni arról, hogy a szüleiktől loptak pénzt ehhez. Hihetetlen volt. Nem tudtam elhinni, hogy sokan képesek lopni azért, hogy ilyen szerencsejátékokra költhessék a pénzt. Sőt, gyakran ellógtak az iskolából azért, hogy ide jöhessenek. Olyan nagy összegek elköltéséről beszéltek, ami hallatán csak elhűltem.

Ezekbe a „félkarú rablókba” soha nem tettem pénzt, mert addig már eleget láttam és hallottam is otthon édesapámtól történeteket, amint egyesek napok alatt elveszítették a teljes fizetésüket, és a családjuknak nem volt mit ennie. Nagyon mély hatással voltak rám az ilyen történetek, és rögtön eldöntöttem, hogy a közelükbe sem megyek ezeknek a gépeknek. Mai napig tartom magam ehhez a fogadalomhoz, és az akkor levont tanulsághoz:

Tanulság #1:

A szenvedélyes szerencsejátékosok gyakran hajlandók lopni és csalni a szenvedélyük kielégítésére. Ezen oknál fogva nem megyek a szerencsejátékoknak még a közelébe sem.

A spórolt pénzem

Emlékszem, hogy kicsi korom óta nagy hangsúly volt fektetve nálunk a pénz spórolására. Amikor az öcsémmel kaptunk egyik vagy másik nagymamánktól pénzt karácsonyra, szülinapra és más alkalmakra, általában elhangzottak ilyen kérdések, hogy „Mit akarsz venni belőle?”, „Mire gyűjtesz mostanában?”, és ilyenkor akarva-akaratlanul elgondolkoztam kicsi gyerekfejjel, hisz választ kellett adni a kérdésre. A szüleink is, akik valahogy mindig megtudták, hogy pénzt kaptunk, azt tanácsolták, hogy őrízzük meg a pénzt, tegyük félre valamire. Mi ezt aztán annyira megszoktuk, hogy az öcsémmel mindig versenyeztünk, hogy kinek van több megspórolt pénze. Hetente megszámoltuk, hogy mennyi van a dobozban...mintha minden számolással szaporodna. Ezen szokásunkból kifolyólag soha nem fordult elő, hogy a teljes pénzünket édességre elköltöttük volna, és majdnem mindig volt egy kis pénzünk, amivel persze szerettünk dicsekedni is. Ezért aztán a szüleink nagyjából mindig tudták, hogy mennyi a spórolt pénzünk.

Ennek egyik legfőbb következménye az volt, hogy amikor ők megszorultak (késett a fizetés, vagy kellett valamit vásárolni és nem volt elég a pénzük), gyakran fordultak hozzánk kölcsönért. Sok választásunk nem volt ilyenkor, és kölcsönadtuk a pénzünket nekik. A keserűség akkor köszöntött be, amikor sokszor nem tudták visszaadni, hiszen mire megjött a következő fizetésük, az a pénz kellett más számlákra. Ezért nem egyszer úgy éreztük, hogy mi hiába spórolunk, úgysem tudjuk megvenni amit akarunk, mert mindig elkérik a pénzünket. Persze minket az nem érdekelt, hogy a pénzből élelmet, ruhát, közköltséget fizettek a szülők, és nehezen akartuk megérteni, hogy az a pénz tulajdonképpen megélhetésre kellett. Utólag visszagondolva megértem, hogy csak olyankor kértek, amikor már tényleg muszáj volt, és égetően fontos dolgokra. Azonban gyerekfejjel az ember nem tud túl megértően gondolkodni, és sokszor mérgelődtünk az öcsémmel, hogy mi hiába spórolunk itt keményen, ha egyszer úgyis elveszik a pénzünk. Ebben a tekintetben kicsit javult a helyzetünk, amint betöltöttük a 14 évet, mert akkor megengedték nekünk(kiharcoltunk magunknak), hogy zsebpénz gyanánt megtartsuk magunknak a havi gyerekpénzt, amit az állam fizetett. Ez egész jó kis összeg volt, kb. 20-30 lejt tett ki, és minden hónapban jött, ezért erre már tudtunk alapozni és gyűjteni belőle.

Az egyetem kiválasztása, és amit ott tanultam

A kilencvenes évek derekán Nagyenyeden (ott nőttem fel) elég nehéz volt az élet, nagy volt a munkanélküliség, mert a régi gyárból folyamatosan bocsátották el az alkalmazottakat. Kemény idők jártak. Sok ezer ember maradt állás nélkül, és ez az egész városra rátette a bélyegét. Mindenki boldogult, ahogy tudott. Sorra nyíltak a kocsmák, sokan ebben a vállalkozásban keresték a kiutat. Máshoz nem értettek, ezért gondolták egy kocsmából majd csak megélnek valahogy. Emlékszem, hogy egy adott pillanatban több, mint 30-at számoltunk meg, és egyik helyi újságban is megjelent, hogy Enyeden jut a legtöbb kocsma egy lakosra az országban. Sok volt a züllött ember a városban, akik gyakorlatilag a kocsmákban laktak, és alkalmi munkából éltek.

A mi családunkat is érintette a gyár helyzete, hiszen mindkét szülőm ott dolgozott. Előbb édesanyám jött el onnan, majd édesapám is. Emiatt nem dúskáltunk a jóságban, de azt is tudtam és láttam, hogy sokan nehezebb helyzetben voltak nálunk. Szerencsére engem és öcsémet annyira lefoglalt a kosárlabdázás és a számítógép, hogy sokat nem törődtünk mással. Pedig apám rendszeresen ideges volt, ha a pénz került szóba, mert egyértelműen nem jutott mindenre, és ezt nehezen tudta elviselni. Mindegyre azt hajtogatta, hogy majd válasszunk pénzes szakmát magunknak, mert az életünk úgy könnyebb lesz. Meg hogy mennyivel könnyebb az élet, ha az embernek van mit a tejbe aprítani. Addig-addig mondogatta az ehhez hasonló gondolatokat, hogy szép lassan mire végzős lettem, nagyon befészkelte magát ez a gondolat a fejembe, és eldöntöttem, hogy érettségi után elmegyek külföldre dolgozni, mert csak ott láttam a pénzes szakmát és jólétet megvalósíthatónak.

Az igazság az, hogy akkoriban a jövő nem sok jót ígért itthon. Az infláció is elég nagy volt, kisvárosban pedig még kilátástalanabb volt a helyzet, mint máshol. Általános levertség és panaszkodás volt jellemző a társadalom nagyrészére, amint kezdték megismerni a demokrácia árnyékos oldalát is. Hallottam ismerősőktől, milyen sok pénzt lehet keresni pincérként az óceánjáró luxushajókon, és szerencsét akartam próbálni én is. Bár középiskolában végig első tanuló voltam, nem akartam tanulni az egyetemi felvételire, inkább csak mondogattam, hogy érdekel az egyetem, ha mások kérdezték. Mindegyre azon voltam, hogy elmegyek, erről álmodoztam. Ha mégis megkérdezték, hogy milyen egyetemre készülök, általában a válaszom a Közgazdaságtan Kar volt. Igaz, egy ideig játszogattunk otthon azzal a gondolattal is, hogy az ELTE jogi karára iratkozzak be Budapesten, de erről elég hamar letettünk, amint megtudtuk, hogy a tandíj 240,000 Ft/év(ha jól emlékszem). Ennyi pénzünk nem lett volna. Azonban a szüleim rájöttek, hogy tényleg el akarom húzni a csíkot az országból és dolgozni akarok, ezért szép lassan elkezdtek „téríteni”, hogy mégis menjek egyetemre. Sok érvet hoztak fel mellette, amelyek mind logikusnak is tűntek (főleg az hatott rám, hogy nem akartam képzetlen munkásként évekig dolgozni külföldön). Ennek eredményeképpen egyre többet kezdtem gondolkodni az egyetemen, bár az elmeneteli szándékomról nem tettem le végleg.

Ahogy tanulmányoztuk a szóba jöhető egyetemeket, egyre erősödött bennem a vonzalom a Közgazdaságtan iránt. Úgy éreztem, hogy ott találhatok választ a kérdéseimre: hogyan mozog a pénz? Hol van pénz és hol nincs? Miként lehet pénz csinálni? Miért van több pénz Nyugaton, mint nálunk? Ilyen és ehhez hasonló kérdések kezdtek foglalkoztatni akkoriban és úgy gondoltam, hogy a Közgazdaságtan egyetemen megkapom rájuk a választ. Azt hiszem valahogy meg akartam érteni, hogy mifelénk miért mondja mindenki, hogy nincs pénze. Szép lassan más egyetemet kizártam az agyamból, és a beiratkozások időszakában csak apám kedvéért iratkoztam be az építészetre valamint a távközlésre is, Temesvárra.

Miután megtudtam, hogy mindhárom egyetemre bejutottam, értelemszerűen a szívemhez közelállót választottam, és így kerültem a Temesvári Nyugati Egyetem Közgazdaságtan karának könyvelési szakára. Azt is meg kell említsem, hogy érettségi után ha akartam sem tudtam volna rögtön külföldre utazni, mert apám nem volt hajlandó pénzt adni, hogy elmenjek. Úgy egyeztünk, hogy ha nem jutok be az egyetemre, akkor majd elmegyek. Persze bejutottam, és visszagondolva mai fejjel, jól tették a szüleim, hogy az egyetem mellett kampányoltak, és nem engedtek elmenni idegen földre, ahol az elkallódás veszélye igen jelentős.

Az egyetem azonban valamelyest csalódást okozott nekem. Igaz, hogy első tekintetre tetszett, mert teljesen új épülete volt, új padokkal, számítógépekkel, és ilyesmit tanintézményben addig nem láttam sehol. Egyszerűen jó érzés volt beülni a padokba. Azonban ahogy a képzés beindult, rájöttem, hogy a tanárok szakmai tudása hagy kivánnivalót maga után. Sok volt a régi, öreg tanár, akik a kommunista korszakban is már évtizedeken át tanítottak a központosított gazdaságpolitika előnyeiről, most pedig nagyokosan a piacgazdaság előnyeit taglalták nekünk, tudásra oly mohón vágyó fiataloknak. Természetesen nem tudtam komolyan venni őket. Ráadásul a kurzusaikon gyenge pedagógiai képességről tettek tanúbizonyságot, és egyebet a folyamatos tollbamondáson kívül nem tudtak felmutatni. Abból álltak a kurzusok, hogy diktálás után írtunk, mint a nyolcadik osztályban, de oly sokat és gyorsan, hogy egy-egy kurzus után szabályosan elállt az ember keze. Sehol semmi magyarázat, elmélkedés, kérdések fejtegetése, ilyenekre nem fordítottak időt. Arra ment ki az egész, hogy robotszerűen be kellett vágni amit leadtak. Egy másik súlyos probléma: rájöttünk, hogy amit diktálnak, az is a külföldi könyvekből van másolva. Ezt onnan lehetett tudni, hogy a mondatok sokszor nyakatekertek voltak, és fel lehetett fedezni az angol nyelvre jellegzetes szófordulatok szó szerinti fordítását. Sok tanár által kiadott könyvben is voltak részek, amelyek egyértelműen szó szerinti fordítások voltak, sokszor téves vagy semmilyen logikai tartalommal. Volt olyan esetre is példa, amikor a tanár megengedte, hogy hiányozzunk az órájáról, amennyiben fejenként 10-10 oldalt fordítunk románra egy angol tanulmányból – mint utólag kiderült, a doktori dolgozatához kellett az anyag. Elvállaltam az ilyen lehetőséget, mert így legalább alkalmam nyílt az eredeti angol könyvet böngészni, és emellett az órán üléssel járó időfecsérelést is elkerültem. Meg kell azonban említenem azt is, hogy elvétve voltak nagyon lelkiismeretes tanárok is, akik teljesen beleélték magukat a tantárgyukba, és látszott, hogy sokat tudnak, és tényleg át akarnak adni valamit ebből nekünk. Ez inkább a kivétel volt mint a szabály, azonban mindenképpen hálásak lehetünk nekik, hogy mégis tanultunk valamit az egyetemen.

Ennek a helyzetnek a következtében rájöttem, hogy jobb lesz saját kezembe venni a dolgokat, és elkezdtem rendszeresen járni a könyvtárba órák után. Szerencsére ott sok új, angol nyelvű könyvet találtam, és folyóiratok is voltak bőven, ezeket nagy szorgalommal olvasgattam, és a tantárgyakra csak a minimális erőfeszítést fejtettem ki (még ez is elég volt a tanulmányi ösztöndíj megtartásához). Tehát az igazi tudást inkább a könyvtárban és interneten szereztem meg. Emlékszem, hogy mikor harmadév nyári szünete után az Egyesült Államokból visszajöttem, feltöltödve az ott látottakkal és fantasztikus élményekkel, és újra beültem az egyetemre hallgatni egy vén tanár monoton és kommunizmusra emlékeztető dumáit, akkora elkeseredettség vett erőt rajtam, hogy majdnem 2 hónapomba telt, amíg magamhoz tértem. Egyszerűen csömörérzet kapott el, amikor arra gondoltam, hogy újabb kurzusra kell beülnöm. Sok türelemre volt szükségem újra visszaszokni ehhez a stílushoz, és teljesen a mai napig sem sikerült. Ilyenkor bántam, hogy nem mentem inkább a Bolyai Egyetem magyar szakára, ahova volt osztálytársaim jártak és sok jó szóval dícsérték az ottani oktatás színvonalát. Ezt a jó véleményemet a Bolyai magyar szakáról mind a mai napig megtartottam, főleg hogy  mióta itt élek Kolozsváron, volt alkalmam megismerni néhány tanárt és ott végzett diákot is.

Summa summárum, viszonylag könnyedén elvégeztem az egyetemet, jó eredménnyel, de a kapott tudásnak csak kis része volt versenyképes. Ezt azonban önszorgalomból kiegészítettem a rengeteg könyvtári tanulással, és ez nagy hasznomra volt a későbbiekben, amikor munkába álltam.