Varga Aranka

Gyermekvédelem és iskola

Metszéspontok

PTE BTK Oktatáskutató Központ

Viragmandula Kft.

2012

Jelen digitális könyv a 2012-ben a PTE BTK Oktatáskutató Központ és a Virágmandula Kft. gondozásában megjelent könyv változatlan kiadása.

Lektorok

Prof. Dr. Forray R. Katalin

Dr. Bárdossy Ildikó

A tanulmányok tartalmáért a szerző felel.

Kiadja a PTE BTK Oktatáskutató Központ és a Virágmandula Kft.

Felelős kiadó: Forray R. Katalin, Bernáth Miklós

ePub – ISBN 978-615-5339-27-1

Borítóterv: Gyécsek József

Könyvterv és nyomdai előkészítés: Erőss Zsolt

© Varga Aranka

© PTE BTK Oktatáskutató Központ

© Virágmandula Kft.

Tartalom

Bevezetés

1. Szocializáció és gyermekvédelem

1.1 Tőkefajták: kulturális és szociális tőke

1.2 Bikulturális szocializáció

1.3 Inkluzív nevelési tér

2. Társadalmi egyenlőtlenség és iskolai sikerek

2.1 Társadalmi szerkezet, rétegződés, státusz

2.2 Iskolarendszer, mobilitás, hátrányos helyzet

2.3 Cigányság és az iskolázottság

3. A gyermekvédelemben felnövők

3.1 A gyermekvédelem rövid története

3.2 A gyermekvédelemben felnövekvők pszichológiai sajátosságai

3.3 A gyermekvédelem és iskoláztatás kérdései

4. Nemzetközi és hazai gyermekvédelmi politikák

4.1 Társadalmi kirekesztés elleni program

4.2 Magyarországi oktatáspolitika és a gyermekvédelem

4.3 Szakmapolitikai javaslatok

5. A magyarországi gyermekvédelem főbb jellemzői

5.1 A gyermekvédelmi gondoskodás Magyarországon

5.2 A gyermekvédelmi szakellátás rendszere

5.3 A gyermekvédelemben élők iskolázottsági helyzete

6. A gyermekvédelemben élők helyzete egy kutatás tükrében

6.1 Három megye gyermekvédelme

6.2 A gyermekvédelemben élők nézőpontja

6.3 A gondozók gyermekvédelmi körképe

7. Civil innováció a gyermekvédelemben

7.1 Faág Baráti Kör Egyesület

7.2 Civil lehetőségek a gyermekvédelmi szocializációban

7.3 Faágas szolgáltatási kör és jövőkép

8. Záró gondolatok

Summary: Child Welfare and Education

Irodalom

Függelék

Előszó

Varga Aranka könyvének témája a család nélkül felnövő gyermekek, fiatalok nevelkedése, neveltetése. A kérdés nagyon régi, mondhatni az emberi társadalom strukturálódásával egyidős, hiszen mindig voltak gyermekek, akik valamilyen okból elveszítették eredeti családi közösségüket, felnövekedésüket – ha megérték, és ha volt közösség – az a közösség vállalta, amelybe beleszületettek. Az árvákról való közösségi gondoskodás évszázadokon át húzódó formálódása a modern társadalmakban rendszereződött, az egyházak vállalásai mellett elsősorban állami feladattá vált. Ebből a hosszú, és tulajdonképpen máig sem megnyugtatóan lezárt történetből meríti témáját a szerző, ennek története mellett a mai magyar megoldásait és kérdéseit vizsgálja.

A mai Magyarországon – és persze a modern társadalmakban – nemcsak árvákról van szó, hanem olyan gyermekekről, akiknek szülei valamilyen okból nem képesek biztosítani gyermekük felnevelését. Természetesen nemcsak a kisgyermekek ellátásáról van szó, hanem a felnövekvőkről, akiket iskoláztatni kell, segíteni abban, hogy felnőtt korukban foglalkozást választhassanak. Az iskolázás – mint más közösségekben – ebben a csoportban is egyike a döntő kérdéseknek, hiszen ez készít fel a felnőttkorra, a szocializálódás és a pályaválasztás szempontjából is döntő jelentőségű.

Ez a rendkívül összetett helyzet, amelyről sajnos gyakran nem veszünk tudomást, vagy elfelejtkezünk a mindennapokban, több tízezer fiatal életét befolyásolja. Olyan fiatalokról van szó, akiken végül alig tudott vagy gyakorlatilag nem tudott segíteni a gyermekvédelem. Súlyos és minden embert érintő problémáról van szó!

E fiataloknak egy része cigány, roma. Róluk hangsúlyosan, pontosabban az arányuknak megfelelő hangsúllyal van szó a könyvben. Nem lehet nem tudomásul venni, hogy történetileg kialakult okok miatt polgártársaink egy részének felnőtté válása ezeken az intézményeken vezet át. Egyáltalán nem közömbös, milyen emberekké válnak, ki segít nekik, és hogyan teszi. Ezért külön érdekessége a könyvnek azoknak a civil kezdeményezéseknek a bemutatása, amelyek e fiatalok érdekében és e fiatalokkal együtt dolgoznak.

A könyvben megismerjük e kérdések történeti alakulását, a szakirodalomban kimutatott nemzetközi összefüggéseket, a magyar fejleményeket a 19. századtól napjainkig, egészen a jelenkor törvényhozásának problémáiig. Emellett összetett képet kapunk a gyermekvédelmi intézményekről a bennük dolgozó szakemberek elmondása alapján, s nem utolsó sorban a fiatalokról, akiket kérdőívvel keresett fel a szerző.

A könyvet különösen azért ajánlom az érdeklődők fi gyelmébe, mert erről a kérdésről a jelentőségénél sokkal kevesebb szó esik. Valójában az első olyan kötettel van dolgunk, amely sok oldalról megvilágítja a gyermekvédelem kérdéskörét. Ezért jó szívvel ajánlom mindazoknak, akik akár tanulmányaik, akár munkájuk, akár személyes érdeklődésük alapján nyitottak e kérdéskör megismerésére, a problémák megismerésére és továbbgondolására. Nem utolsó sorban olyan szerzővel ismerkedhetnek meg, aki elkötelezetten dolgozik a család nélküli fiatalok, a hátrányos helyzetű fiatalok sorsának javításáért.

Azt is hangsúlyozom, mert nem tudják elegen, hogy a civil szférának – amely a hátrányos helyzetű fiatalok életének szervezésére bontakozott ki – egyik legfontosabb magyarországi bölcsője Pécs és környéke. A szerző pedig egyike az elsőknek a civil mozgalom ezen ágazatának szervezői közül.

Forray R. Katalin

Bevezetés

A történelem során eltérő formában és tartalommal oldották meg azoknak a gyerekeknek, fiataloknak az életét, akik család nélkül nőttek fel. Az ókori társadalmak legjobb esetben is az életben maradást garantálták az árvák számára, a középkortól folyamatosan épült ki a sokféle szociális jellegű ellátórendszer és az újkorban sorra születtek a gyermekek védelmére vonatkozó rendeletek. Napjainkra már elsősorban az a kérdés, milyen minőségű gondozást kapnak azok a gyerekek, akik családjuk nélkül, az állami szociális ellátórendszerben kénytelenek élni. Akár a hazai, akár a nemzetközi gyermekvédelemre vonatkozó kutatásokat és helyzetjelentéseket tekintjük át, elsősorban azzal találkozunk, hogy az állam gondoskodása alá vont gyermekek élethelyzete nehezebb, mint családban élő társaiké. Szükségesnek látjuk mindezek alapján a gyermekvédelem helyzetfeltárását követően azt vizsgálni, hogy az állami ellátórendszerbe kerülés után miként változik meg a gyermekvédelemben felnövők élete, sikerül-e lemaradásaikat behozni, és felnőtt korukra lesz-e esélyük a társadalmi beilleszkedésre. (Varga 2008)

Napjainkban a társadalmi beilleszkedés egyik sarokpontja, hogy milyen iskolázottsággal lép a felnőttkorba, az önálló életbe az egyén. Ez akkor is fontos, ha biztos családi háttér áll az önálló életkezdés időszakában a fiatal felnőtt mögött, de amennyiben ez hiányzik, akkor különösen nagy jelentőséggel bír. Vagyis láthatóvá kell tenni a család nélkül felnövők életének azon összetevőit, amelyek elősegítik, illetve gátolják a sikeres iskolázást, és szükséges mindezek alapján javaslatokat megfogalmazni az előnyök kiaknázására, valamint a problémák megoldására.

Elsőként pontosan látnunk kell, hogy kik is a család nélkül, az állam szociális ellátórendszerében felnövő gyermekek. Objektív megközelítést a gyermekvédelmi törvény ad, mely meghatározása szerint: „gyermekvédelmi gondoskodás: az e törvényben meghatározottak szerint elrendelt hatósági intézkedésen alapuló ellátás, védelem” (GYVT 1997:7, 5. § m). Ezt a védelmet a település jegyzője, illetve a gyámhivatal rendelheti el. Ezen belül is – a családból kiemelés egyik formájaként – az állami ellátás otthont nyújtó formáját javasolhatja. A gyermekvédelem gondoskodása – a törvény szerint - 0-25 éves korú gyermekekre, fiatalokra terjed ki: nagykorúságig kötelező ellátásként, 18 és 25 év között pedig bizonyos feltételek mellett.

A jogi keretek ismerete nélkül is beazonosítja a köznyelv a védelembe vett gyerekek azon csoportját, akiket az állami ellátórendszer nevel: összefoglalóan „állami gondozott”-ként nevezi meg. Ez a megnevezés hosszú évtizedekig jogszerű volt, azonban az 1998-ban életbe lépett és jelenleg hatályos Gyermekvédelmi törvény ezt a fogalmat nem használja. A törvény szerint „gyermekvédelmi szakellátás otthont nyújtó ellátási formáiról” (Gyvt. 52. §) (gyermekotthonok és nevelőszülők) beszélhetünk, ahol elhelyezésre kerülnek a családjukból kiemelt állam által nevelt gyerekek. A következőkben a „gyermekvédelemben élők”, „gyermekvédelmi gondoskodásban élők” kifejezéseket, mint rövidített formákat használjuk, amikor a szakellátásban élő gyerekekről, mint vizsgált csoportról összefoglalóan beszélünk. A fogalomkörbe nem soroljuk bele az alapellátás gyermekvédelmi gondoskodási formáiban élőket. (A gyermekvédelmi rendszerről részletesen az 5. fejezetben olvashatunk.)

A másik fontos fókuszunk az iskolázottság kérdésköre, melyet a nevelésszociológia az elmúlt évszázadban számtalan kutatással, teóriával járt körbe. Arra vonatkoztatva azonban csak néhány, a későbbiekben tárgyalásra kerülő tudományos művel rendelkezünk, hogy a gyermekvédelmi gondoskodásban felnövők iskolai pályafutását mi jellemzi.  Ezek a kutatások elsősorban azt vizsgálták, hogy a család nélküli gyerekek milyen pszichológiai problémákkal küzdenek, és mindez milyen kihatással van későbbi életükre. Elmondható tehát, hogy olyan jellegű kutatás jelenleg Magyarországon nincs, amely a gyermekvédelemre vonatkozó országos statisztikai adatokban számszerűen tetten érhető, valamint a napi gyakorlatban is tapasztalható iskolai sikertelenség okait tágabb összefüggéseiben vizsgálta volna. A témához kapcsolódó rendszerváltás utáni vizsgálatok szűkebb körűek, illetve régebben születtek. Szintén hiányoznak azok a hazai szociál-, illetve oktatáspolitikai stratégiák, melyek kimondottan a gyermekvédelemben felnövők iskolai sikereinek növelését céloznák. Mindeközben a szociális ágazat által évente készített országos statisztikai adatokból (Tájékoztató… 1999-2005) egyértelműen tudható, hogy az állam neveltjeinek zöme olyan iskolai végzettséggel kezdi meg önálló életét, amely a munkaerőpiacon nehezen konvertálható. Kisebb kutatások arra is rámutatnak, hogy ennek következményeként a bűnelkövetők és hajléktalanok körében felülreprezentáltak a volt állami gondozottak. Megállapíthatjuk tehát, hogy a gyermekvédelmi gondoskodásban felnövők nagy részének társadalmi integrációja kevéssé sikeres. 

Az iskolázottsággal és társadalmi beilleszkedéssel kapcsolatos fentiekben felsorolt tények szükségessé teszik, hogy megvizsgáljuk, miféle szolgáltatásokat nyújt a hazai gyermekvédelmi ellátórendszer az ott nevelkedők számára, és mindez milyen hatással van iskolai előmenetelükre. Az is fontos, hogy lássuk, hogy az oktatási szektor és a civil szféra mivel egészíti ki a szociális szektor működését, milyen lehetőségeket használ ki vagy mulaszt el a gyermekvédelemben élők érdekében megvalósítható együttműködésekben. A most következőkben ezekre a kérdésekre keressük a választ a gyermekvédelemben élők iskolázottsági helyzetének többoldalú vizsgálatával.

Elsőként a szocializáció fogalmát járjuk körbe és vonatkoztatjuk a gyermekvédelemben felnövők speciális szocializációs folyamatára. Ezt követi P. Bourdieu által használt elméleti konstrukció, a különböző tőkefajták felhalmozásának elmélete, melynek segítségével annak vizsgálata történik, hogy az állami ellátórendszer milyen lehetőségeket kínál a tőkefelhalmozás területén, ezen belül is az iskolai végzettség, mint kulturális tőke megszerzéséhez. Ehhez kapcsolódóan J. S. Coleman szociális tőke elméletét is áttekintjük a vizsgált témára vonatkoztatva, mivel a kulturális tőke beágyazódásának elengedhetetlen feltétele a biztos alapokon nyugvó szociális tőke birtoklása. Egy következő elmélet - bikulturális szocializáció – azért fontos számunkra, mert arra mutat rá, hogy a folyamatosan változó és egymástól alapvetően eltérő szocializációs terekben – így a családi, családot pótló gyermekvédelmi és az iskolai közegben - miként lehet az egyén számára azt a fajta átjárhatóságot biztosítani, amely egészséges személyiség kialakulásához vezet. A bikulturális szocializáció elméletének gyakorlati megközelítése, az inkluzív nevelési környezet pedig arra kínál gyakorlatba építhető elméleti keretet, hogy a sajátságos szocializációs helyzetben felnövő gyerekek számára – így például a gyermekvédelemben élőkre vonatkozóan - milyen jellemzőkkel írható le a személyre szabott fejlesztési tér. Mindezeket összefoglalva vetjük fel azokat a kutatói kérdéseket, melyekre a további fejezetekben, különböző módszerekkel keressük a választ.

A második rész a témánk további elméleti beágyazását szolgálja. Kiindulópontunk, hogy a vizsgált csoport tagjai – gyermekvédelemben élők - egy társadalmi rétegbe tartozóak, vagyis hasonlóak az életesélyeik a társadalmi esélyegyenlőtlenségi rendszerben. Éppen ezért fontos tisztázni a társadalmi rétegződésre vonatkozó szociológiai fogalomrendszert. A másik fontos pont az iskolázottság és mobilitás összefüggése, melynek magyarországi, kutatási eredményekre alapozott összefüggéseit történetiségében és napjainkra vonatkozó jellemzőiben ragadjuk meg. Az iskolázottságra vonatkozó elméleti keret kifejtése közelebb visz mindazon tényezők számba vételében, amelyeken keresztül a vizsgált téma hátterében álló okokat a későbbiekben fel lehet tárni. A hátrányos helyzet és az iskolázottság témakörének kibontásával további olyan dimenzió jelenik meg, amely a gyermekvédelemben élők fontos jellemzőit tisztázza. Ezt egészíti ki a cigányságra vonatkozó rész, melyet azért tárgyalunk, mert több kutatás is bizonyította, hogy a gyermekvédelemben élők mintegy fele cigány közösségből kerül az ellátórendszerbe, onnan hozva az elsődleges szocializációs elemeket. Az elméleti részt a gyermekvédelem többoldalú bemutatása zárja. Így különböző források alapján megismerhetjük rövid történetét, fókuszálva a nevelési és oktatási kérdésekre, majd azokat a kutatásokat vesszük sorra, amelyek a család nélkül felnövő gyerekek jellemzőit írják le – elsősorban pszichológiai szempontból. Mindezek visznek közelebb a vizsgált csoport további megismeréséhez.

Az elméleti keretet a következő fejezetben szakmai, szakmapolitikai megközelítés követi. Bemutatunk egy konkrét példát arra vonatkozóan, hogy egy ország (Anglia) miként kezdett bele a gyermekvédelmi gondoskodásban élők élethelyzetének javításába, milyen tevékenységeket végzett és miféle mutatók jelzik már most a cselekvéssorozat eredményét. A bemutatott példa kiemelésének oka a nemzetközi gyermekvédelmi gyakorlatok sorából az, hogy Angliában is az oktatási helyzet javítását látták elsődleges megoldási lehetőségnek a gyermekvédelemben felnövők társadalmi beilleszkedésének támogatására. Az angliai példa mellé került a hazai oktatáspolitika átvizsgálása abból a szempontból, hogy miként jelennek meg benne a gyermekvédelemben élőkre vonatkozó szolgáltatások. Itt arra a kérdésre kapunk választ, hogy az oktatási szektor által nyújtott szolgáltatások köre milyen mennyiségű, minőségű és összehangoltságú, vagyis elegendő-e a gyermekvédelemben élők iskolai problémáiba történő hatékony beavatkozásra. A fejezet záró része egy nemzetközi civil szervezet (ERRC) azon gyermekvédelmi szakmapolitikai javaslatait emeli ki egy bővebb szakmai anyagból, melyek témánk szempontjából fontosak. E nemzetközi civil szervezet 2007-ben végzett vizsgálatára alapozott megállapításai megerősítik kiinduló gondolatainkat: többek között például, hogy a roma gyerekek felülreprezentáltak a gyermekvédelemben és nem jutnak megfelelő szolgáltatásokhoz.

A következő rész a terepkutatást előkészítő elemzés. A vizsgált csoport részletes behatárolása mellett ebben a fejezetben olvashatunk a gyermekvédelmi ellátórendszerről, annak különböző formáiról. Ez segít annak megértésében, hogy az ellátórendszer egyes elemei milyen lehetőségeket rejtenek, illetve milyen korlátokat jelentenek a vizsgált témánk szempontjából. Itt jelenik meg egy fontos kérdéskör: a nevelőszülői vagy gyermekotthoni ellátási forma hoz-e jobb iskolázottsági eredményeket, és mik a háttérben álló tényezők. A következőkben olyan statisztikai adatelemzést olvashatunk, mely a 2000-2005 közötti időszak hazai gyermekvédelmének egy részét mutatja be számok tükrében. Itt az ellátórendszer különböző formáiban élők számától elindulva jutunk el az iskolázottsági adatokig, melyek egyértelműen azt mutatják, hogy az állami nevelésben élők iskolázottsági adataik alapján a társadalmi rétegződés alsó decilisébe sorolhatók.

Ezekre az országos adatokra alapozva valósult meg az a regionális kutatás, amely a következő fejezetben részletes bemutatásra kerül. A gyermekvédelmi ellátórendszer három megyéjében végzett vizsgálat több részből állt: statisztikai adatelemzést, kérdőívvel végzett kutatást és mélyinterjú készítést foglalt magába. Az empirikus kutatás kérdése elsősorban arra irányult, hogy a gyermekvédelem otthont nyújtó ellátási formáiban élő 12-18 év közötti fiatalok milyen segítséget kapnak a szakellátástól ahhoz, hogy az iskolarendszerben sikeresek legyenek. Ezek az ellátások mennyiben képesek az egyéni igényekre reflektálni, illetve milyen mértékben növelik a sikeres szocializációhoz és társadalmi integrációhoz szükséges különböző tőkefajtákat. További kutatói kérdés volt, hogy milyen eltérések mutatkoznak a különböző szakellátási formában (gyermekotthonokban, nevelőszülőknél) élő fiatalok között az igényelt és kapott szolgáltatások tekintetében, és ezek hátterében milyen okok húzódnak meg. Fontos volt, hogy elsődlegesen a vizsgált csoportot kérdeztük meg e témakörben, és ezt egészítették ki gondozóik véleményükkel. A fejezetben a vizsgálat körülményeiről, kutatási eredményeiről, valamint az abból levont következtetésekről olvashatunk. Mindezek beágyazódnak az első fejezetekben leírt elméleti keretbe, valamint az elemzési szempontok között megjelennek az angliai példában bemutatott kutatások szempontjai is. Végezetül egy olyan magyarországi civil innováció (Faág Egyesület) kerül bemutatásra, amely a gyermekvédelmi állami ellátórendszerrel együttműködve tevékenykedik. A kiválasztás elsősorban azért került erre a szervezetre, mert olyan szolgáltatásokat nyújt a gyermekvédelemben élők számára, amely a vizsgált témánk fókusza: vagyis elsősorban iskolai sikerességet előmozdító programjai vannak. Továbbá az is eredményt ígérő, hogy a szervezet olyan működési mechanizmust épít a rendszerébe, amely a kortárs-segítéssel egészíti ki a család nélkül felnövők szocializációját. Ez a fajta kortárs-segítés lelki, tanulmányi és kulturális területekre egyaránt kiterjed. Vagyis mindkét fontos vizsgálódási fókuszunk – iskolázottság emelése, szocializációs folyamatok segítése – gyakorlati megvalósulását figyelhetjük meg a bemutatott civil példa alapján.

A zárófejezetben visszatérünk felvetett kérdéseinkre: mi segíti, és mi hátráltatja jelenleg Magyarországon a gyermekvédelemben élők iskolai sikerességét. Az egyes fejezetekben kapott válaszok a Maslow-i szükséglethierarchia elméleti konstrukciójának rendszerébe helyezve kerülnek összefoglalásra. Ezt egészítik ki azok a javaslatok, amelyek részletezik, miként javítható a gyermekvédelem szolgáltatási rendszere.

1. Szocializáció és gyermekvédelem

A vizsgált témát elsőként abból a szempontból közelítjük meg, hogy a felnőtté válás folyamatában milyen tényezőknek van hatása az egyén életútjára. Ezeket a tényezőket vonatkoztatjuk a gyermekvédelemben felnövők sajátos élethelyzetére a következő fejezetben.

Kiindulópontunk a születéstől halálig tartó fejlődési folyamat, a szocializáció. A szocializáció fogalmába mindkét, Somlai Péter által részletesen elemzett nézőpontot beleértjük. (Somlai 2007) Így beletartozik a kulturális átörökítés valamennyi jelensége (a tanulás, valamint a szimbolikus mintázatok és kollektív jelentésrendszerek áthagyományozásának folyamatai), és a szociális integráció eszközei (szerepek, intézmények, társadalom normatív rendje).  Vagyis „a szocializáció folyamatában az interakciós képességek megszerzése révén lesz a biológiai egyedből szociokulturális szubjektum. Az interakciós képességek magatartásmintának látszanak akkor, ha a kulturális újratermelés felől vizsgáljuk a folyamatot, nevelési céloknak pedig akkor, ha a benne résztvevő felnőttek döntéseit vesszük figyelembe” (Somlai 1997:20). Ki kell emelnünk, hogy fontos tényezők a szocializáció folyamatában a szocializációs intézmények és közvetítők, melyek sokszínűséget, különbözőségeket mutatnak a mintázatok, magatartási modellek és cselekvési motívumok területén. Somlai szerint a szocializációban szerepet játszók (például családok, oktatási intézmények, kortárscsoport, média stb.) „egyenetlenségei” nem feltétlenül vezetnek anómiához, hanem az identitás kialakítása során játékteret engednek az egyén számára a magatartásszabályok mentén. Kérdés, hogy vizsgált csoportunk esetén is elmondható-e ez.

A szocializáció tehát arra a folyamatra utal, amikor az ember személyisége kialakul, vagyis a gyermek megtanulja környezetének kultúráját, normáit, értékeit. Andorka ezt a folyamatot szociológiai nézőpontból úgy értelmezi, hogy „annak során az egyén elsajátítja azokat a társadalmi szerepeket, amelyeket élete folyamán be kell töltenie. A szerep-viselkedési mintákból, jogokból és kötelességekből áll” (Andorka 1997:491). Kérdésünk, hogy az állami ellátórendszerben felnövők miféle szerep-viselkedési mintákat sajátítanak el.

Látható az is, hogy a szocializáció különféle terekben zajlik, mely terek sokfélék, és az ezek közötti folyamatos „átjárás”, illetve az egyidőben jelenlévő hatásuk alakítja az egyén szocializációját. Így az informális szocializációs (nevelési) terek közül a család elsődlegessége vitathatatlan, és ehhez kapcsolódóan a szomszédság, a munkahely, a vallás és a média is fontos szerepet tölt be. A formális nevelési tér maga az iskola, mely meghatározott bemeneti és kimeneti követelmények mentén formalizált rendszerben valósítja meg a szocializáció általa vállalt területeit (Kozma 1994). A különböző terekben megvalósuló szocializáció társadalmilag meghatározott folyamat, mely során az egyén kisebb részt direkt, nagyobb részt indirekt módon sajátítja el a világot.

Mindezekből kiindulva érdekes és vizsgálandó kérdés, hogy az olyan speciális helyzetben lévő személyek, mint a gyermekvédelemben felnövők, milyen szocializációs folyamaton mennek keresztül, és mindez hogyan befolyásolja személyiségük alakulását. A gyermekvédelem otthont nyújtó ellátási formáiban élők primer szocializációs folyamata, melynek természetes közege lenne a család, csonka vagy éppenséggel teljes mértékben hiányzik. Ennek következtében a szekunder (intézményi) szocializáció részben vagy egészben kénytelen a primer szocializáció funkcióját átvenni. Létrejön egy olyan köztes állapot, amelyben a különböző, a valós életben élesen elkülönülő szerepek, mint például a szülő vagy nevelőtanár, összemosódnak, így nem tudnak a hagyományoshoz hasonló mintát nyújtani a szocializáció folyamatában. Az egyes szerepekben gyakorta változó személyek is erősítik ezt a társadalmi integráció és szerepminta-nyújtás ellen ható folyamatot. (A felnövekvő személyiség többször kénytelen „családot” váltani: kortársakat, nevelőket, akik amúgy is csak mesterségesen modellálják a valódi családot.) E sajátos szocializációs folyamaton belül a nyelvi szocializáció is kiemelt figyelmet érdemel. Réger Zita mindezt úgy foglalta össze, hogy „az otthon elsajátított nyelvhasználati módok társadalmi hátrány, illetve előny forrásaivá is válhatnak: elősegíthetik vagy gátolhatják boldogulásunkat a társadalom intézményeiben…” (Réger 1990:12). Ezt a megállapítást erősítette meg az a kutatásunk, melyben különböző társadalmi helyzetű magyarországi diákok nyelvi szocializációjának és iskolai sikereinek összefüggéseinek vizsgálatakor (Derdák-Varga 1996, 2003). Arra vonatkoztatva azonban nem rendelkezünk kutatásokkal, hogy a gyermekvédelemben élők nyelvi szocializációja miként alakul. Feltételezhető, hogy a gyermekotthonokban felnövők anya-gyerek kapcsolati hiánya alapvetően befolyásolja a nyelvi szocializáció mikéntjét is, amely a későbbiekben szintén kihatással van az iskolai sikerekre. Ennek a – többek között szereptanulás, mintakövetés, nyelvelsajátítás területeire hatással lévő – „természetellenes” helyzet az egyén egész életútját meghatározza, mely az emberi lét minden síkján így vagy úgy megjelenik. A család nélküli létből adódó mentális problémáknak, lelki konfliktusoknak és ezek kompenzációjának széles a skálája.

Összefoglalóan elmondható, hogy a vizsgálati fókuszunkban lévő csoport tagjai - a gyermekvédelemben felnövők - szocializációja rendkívül sajátságos. Szocializációs tereik eltérőek a hagyományos terektől: olyan helyzet jellemzi, ahol az informális nevelési tér elsődleges formáját, a családot intézményes formában kell pótolni. Mégha ez a helyettesítő forma próbál is emlékeztetni a családra (elsősorban a nevelőszülői rendszer), akkor is intézményes térről van szó, ahol a gyermek tisztában van azzal, hogy gondozói – éppúgy, mint az iskolában – valamiféle ellenőrzés alatt és megbízásból látják el a nevelési feladatokat. Természetesen a gyermekvédelmi gondozók (nevelőszülők, nevelőtanárok)  sokkal nagyobb feladattal állnak szemben, mint amekkora jövedelemre tesznek szert, azonban a legelkötelezettebb gondozók által nevelt gyerekek sem mentesülnek a primer (családi) szocializáció hiányának következményeitől.

Fontos kérdésünk tehát, hogy ebben a sajátságos szocializációs helyzetben a különböző intézménytípusok (az elsődleges szocializációt biztosító szociális és a másodlagost jelentő oktatási) képesek-e a gyermek sajátságos élethelyzetéhez igazodó szolgáltatásokat nyújtani, illetve miként tudnak együttműködni annak érdekében, hogy a gyermek szocializációja minél sikeresebb legyen.