MURAKÖZY LÁSZLÓ

ÁLLAMOK KORA

Az európai modell

NEMZETKÖZI GAZDASÁG SZAKKÖNYVTÁR

Sorozatszerkesztő: BLAHÓ ANDRÁS

AKADÉMIAI KIADÓ

Impresszum

Szakértő:
Csaba László akadémikus, egyetemi tanár

Kiadja az Akadémiai Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja
1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.
www.akkrt.hu

ISBN 978 963 05 9299 4
HU ISSN 2061-1080

Első magyar nyelvű kiadás: 2012

© Dr. Muraközy László, 2012
© Akadémiai Kiadó Zrt., Budapest, 2012

A kiadásért felelős az Akadémiai Kiadó igazgatója

Felelős szerkesztő: Fehér Katalin
Olvasószerkesztő: Tárnok Irén
Termékmenedzser: Kiss Zsuzsa

Fedélterv: Auth Design terve alapján Markó Natália munkája

Kiadványszám: BB100004

Felelős vezető: Ujvárosi Lajos

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

Az EPUB verziót az Adamo Books és az ElektroPress Stúdió készítette.

Bevezetés

A 20. század második felének egyik legjelentősebb gazdasági, társadalmi és politikai jelensége volt az állam szerepének mindenoldalú megnövekedése a fejlett világban, s ezen belül különösen markáns módon Európában. Könyvünk ezt a folyamatot elemzi, az 1945 és 2007 közötti hat évtized fejleményeit bemutatva, áttekintve és értékelve. Több mint fél évszázad is nagy idő, de az állam szerepe már sokkal korábban a gazdasági, sőt még azt jóval megelőzően a filozófiai, társadalomelméleti és jogi gondolkodás fontos mozzanata volt. A gazdaságnál maradva, már a középkor végén megjelent az első állami gazdaságpolitika, a merkantilizmus, amely évszázados hatást fejtett ki, megelőzve Adam Smith és David Ricardo korát. Valójában Smith és Ricardo munkásságával lett igazi tudomány a gazdaságtan, de gazdaságpolitika már létezett ez előtt is.

Adam Smith első nagy műve, Az erkölcsi érzelmek elmélete (Smith, 2010/ 1759)1, a morálfilozófia területéről szólt, de igazán A nemzetek gazdagsága (Smith, 1959/1776) jelenti a közgazdaságtan egyik legfontosabb alapművét.2 Adam Smith neve szorosan összefonódott a láthatatlan kéz, a piac szabályozó hatásának hirdetésével, azzal az irányzattal, amely úgy vélte és véli, hogy ezek a spontán erők önmagukban is elegendők a tőkés gazdaság működéséhez. De amikor Adam Smith a piacról beszélt, akkor, ismerve kora Angliájának történelmi és gazdasági fejlődését, jól tudjuk, hogy kimondva-kimondatlanul az államról is beszélt, pontosabban az állam ellen beszélt. Nem is csak úgy általánosságban, hanem Anglia esetére vonatkozóan is. Azt ösztönözve ezzel is, hogy a korábbi évszázadok angol merkantilista állama vonuljon vissza, s engedje át helyét a megerősödött és kifejlődött szabad piacgazdaságnak (Weber, 1979, 276–279). Ez meg is történt Angliában, a 18–19. század tőkés világgazdaságának élenjáró centrumországában. Ugyanakkor ezt már nem minden területen követte a kontinens, ahol például igen sokáig még magas védővámok akadályozták a szabad kereskedelmet. A feltörekvő Poroszországban, majd Német Császárságban, illetve a félperiféria országaiban, Közép- és Kelet-Európában az állam különböző eszközökkel segítette az iparosítást (Berend–Ránki, 1987, 360–420), nem is beszélve a periférián levő Oroszországról, ahol a 19. század második felének iparosodásában a cári kormányzat játszott döntő szerepet (Gerschenkron, 1984/1962, 49–67).

Nem tekinthetjük véletlennek, hogy a 19. század utolsó harmadában, éppen a kontinens újonnan egyesült feltörekvő iparosodó nagyhatalmában, Németországban merült fel igen erősen az állam szerepe mind a gyakorlatban, mind az elméletben. Otto von Bismarck, aki 1871 és 1890 között az új német állam első kancellárja volt, népjóléti programot indított el és iktatott törvénybe, megteremtve ezzel az európai jóléti és társadalombiztosítási rendszer elvi alapjait. A példát több ország követte, de igazi kiteljesedése a második világháború után következett be Európa-szerte. A vaskancellár korszakának egyik legjelentősebb német közgazdásza volt Adolph Wagner, a Berlini Egyetem Közgazdaságtan Tanszékének vezetője, akinek a nevéhez fűződik a napjainkban is igen sokat emlegetett Wagner-törvény (Wagner, 1883; Wagner, 1910). Ebben, kora, a 19. század utolsó évtizedeinek elemzésére és tendenciáira támaszkodva, azt állította, hogy törvényszerű, állandó jelenség az állam szerepének, részarányának szakadatlan növekedése. Ez az állítás azonban csak jóval halála és az ő általa megfigyelt és elemzett korszak után kapott igazán nagy figyelmet, akkor, amikor a második világháború után az állami szerepvállalás mértéke soha nem látott méretűvé vált.

Az első világháborút követő válságos évtizedek, az 1929/1933-as nagy válság, a Szovjetunióban megvalósul szocializmus kezdeti sikereinek kihívása, a második világháború utáni balratolódás sok változást indított el a közgazdasági, társadalomtudományi és politikai gondolkodásban, illetve a gazdaság- és társadalompolitikában. A 20. század közepe nagy változások időszaka volt. John Maynard Keynes 1936-ban megjelent „általános elmélete” (Keynes, 1965/1936), valamint az általa ihletett Bretton Woods-i nemzetközi pénzügyi rendszer megalkotása (1944), Polányi Károly A nagy átalakulás című műve (Polányi 2004/1944), illetve a híres Beveridge-jelentés (Beveridge, 1942), amely a háború utáni angol jóléti rendszert vázolta fel, jelképes mérföldköveit jelentették annak az új korszaknak, amely a második világháború után vette kezdetét, s amely az állami szerepvállalás mindenoldalú kiterjedését hozta. A változás a levegőben volt, s ezt sokan megérezve felemelték szavukat, tollukat a kormányzati terjeszkedés ellen. Így tett Friedrich Hayek Út a szolgasághoz című könyvével (1991/1944) vagy ugyancsak ezért íródott George Orwell véresen komoly tündérmeséje, az Állatfarm is (Orwell, 2006/1945)

A második világháború után a fejlett világban, s így Európában is kiteljesedett a modern vegyes gazdaság rendszere. Ezzel el is jutottunk könyvünk témájához, az állami szerepvállalás 1945 utáni alakulásának vizsgálatához. Ez a hosszú időszak, a 2007/2009-es válság kitöréséig, három nagy szakaszra bontható. Egy jó negyedszázados virágzásra, egészen az 1973/1974-es világgazdasági válság és korszakváltás kezdetéig. Ez után mintegy két válságos évtized következett, a kilencvenes évek elejéig. Majd beköszöntött a Great Moderation békés aranykorának mintegy 15 éve, 2007-ig. Feltehetően egy negyedik szakaszban vagyunk most, de ezt jelen kötetben már nem vizsgáljuk részletesen, csak egy kitekintés erejéig.

Elemzésünk három szintje

Az állam a modern társadalmak egyik legfontosabb intézménye. E rendkívül összetett téma elemzését mi három szinten végezzük. Az egyik legfontosabb vizsgálandó kérdésnek azt tekintjük, hogy mi is történt a hat évtized alatt ezen a területen Európában, mik is a valós tények és tendenciák? Hosszú időszak és sok ország tapasztalatait összegezzük, és különösen részletesen vizsgáljuk a legutóbbi két évtizedet, hiszen ez határozza meg napjaink helyzetét, a közelebbi és távolabbi jövő lehetőségeit, kihívásait és korlátait.

A sokféle tény, statisztikai közelítés és lehetőség közül a legfontosabbnak az állam kiadásait, illetve ezzel összefüggésben az államháztartás egyenlegét és adósságállományát tekintjük. Azt vizsgáljuk elsősorban, hogy a nemzet rendelkezésére álló javakból mekkora részt, milyen szerkezetben, milyen célokra, milyen eredménnyel használ fel a kormányzat? Ez egyfajta végeredménye, eredője a bonyolult gazdasági, politikai és társadalmi folyamatoknak, amikor az állam pénze végül elköltésre kerül. Ha az államháztartás mérlegének kiadási oldalát áttekintjük, akkor valóságos fényképét kapjuk egy-egy év való állami szerepvállalásának. Ha ezt sok évre látjuk át, ez már egyfajta irányt, tendenciát, gazdaságpolitikai felfogást, gazdaságfilozófiát is jelezhet. Akár annak állandósága, akár annak a törései, inflexiós pontjai is fontos jelzéseket adhatnak. Ha mindezt sok országra, nemzetközi összehasonlításban vizsgáljuk, láthatjuk, mi az, ami mindenhol többé-kevésbé közös, mi az, ami sajátos egy-egy gazdaságnál, s megtalálhatjuk a „rokonokat”, a hasonlóan viselkedő országok csoportját is.

A kiadások jelzik, jellemzik a kormány gazdaságpolitikájának lelkét, irányát, esetleg, ha van neki ilyen, a filozófiáját. Sohasem annak alapján ítélhetjük meg egy kormány gazdaságpolitikájának jellegét, valódi irányát és eredményességét, hogy mit állít magáról, hanem, hogy ténylegesen mit tesz és milyen eredményeket ér el. Mint ahogy egy embert is tettei alapján ítélünk meg, csakis így járhatunk el helyesen a gazdaságpolitika esetében is. Ennél a fő iránytű a könyvben a kiadások elemzése.

Természetesen az is fontos, hogy ezeknek a kiadásoknak megvan-e a fedezete. Más szóval, fontos a bevételek és a kiadások egymáshoz viszonyított nagysága, vagyis, hogy a költségvetés, illetve az államháztartás egyenlege kiegyensúlyozott-e, esetleg többlettel zár, vagy éppen deficites. A kiadások mellett lehetőség szerint az egyenleget is vizsgáljuk, már csak azért is, mivel ennek önmagában is igen szerteágazó makroökonómiai hatásai vannak. De itt nem az önmagában vett deficitre szűkítjük le a közelítést, hanem annak jelzéseként tekintjük, hogy a fiskális politika a kiadásainál mennyire tartja be a bevételek jelentette korlátot.

A bevételeket meghaladó állami kiadások és kötelezettségek következménye hosszabb távon, hogy mekkora az államadósság, s annak állománya hogyan is alakul. A magas államadósság, amelynek szintén számos makroökonómiai hatása van, azt jelzi, hogy a korábban követett gazdaságpolitika rendszeresen és tartósan a jövő generációi terhére költekezett. Ez egy stock, állomány jellegű kategória, amely hosszabb távon jellemzi az adott ország gazdaságpolitikáját.

Az első vizsgálati szint tehát az állami szerepvállalás tényeinek és tendenciáinak bemutatása térben és időben összehasonlítva, rendszerezve azokat; a kulcsmutatók, a változók, az állami kiadások, az államháztartás/költségvetés egyenlege és az államadósság. Ezek segítségével vázoljuk az elmúlt évtizedek történéseit, változásait és tendenciáit.

A második szintet a gazdaságpolitika alakulásának elemzése jelenti, az előzőekben vázolt tények alapján, azok tükrében is vizsgálva azt. Itt tehát nem a deklarált, hanem a ténylegesen követett gazdaságpolitikákat próbáljuk tetten érni, éppen az alapot jelentő első szint tényei alapján. Ez arra is lehetőséget ad, hogy szembesítsük, összevessük a kormányzat által deklarált, felvállalt vagy éppen mások által felcímkézett nominális gazdaságpolitikát a reál gazdaságpolitikával. A hasonlatot folytatva, a deklarált gazdaságpolitikát defláljuk/elosztjuk a tényekkel,3 amelyeket az első szintben feltérképezünk. Az is lényeges kérdés itt, hogy valójában milyen tényezők, mozzanatok határozhatják meg a reál gazdaságpolitika alakulását.

A harmadik szintet pedig a gazdaságelmélet jelenti, amely nyilvánvalóan rengeteget változott, haladt előre az elmúlt évtizedekben, miközben természetesen irányzatokra és iskolákra bomlott. A könyv adta lehetőségek keretei között ennek alakulását is összevetjük a vizsgált tényekkel, illetve a nominális és reál gazdaságpolitikával. Különösen izgalmas kérdés az is, hogy a gazdaságelmélet és a gazdaságpolitika hogyan hathat egymásra, milyen kapcsolat és viszony figyelhető meg, ismét a valós, megfigyelt ténynek és tendenciák tükrében. Könyvünk az állam szerepét vizsgálja az államháztartás alakulásának tükrében, s nyilván az ehhez kapcsolódó elméleti kérdések kerülnek itt előtérbe. De ahogy maga a vegyes gazdaság elnevezés, illetve számtalan más mozzanat is bizonyítja, témánk elemzésénél, kimondva vagy kimondatlanul, a másik alapvető intézmény, a piac is mindig jelen van. Hiszen amikor az állam kiterjedéséről beszélünk és azt vizsgáljuk, akkor ezzel egyúttal a piac egyfajta visszaszorulását is deklaráljuk. Ezzel, akarva-akaratlan, a közgazdasági elméleti viták egyik alapvető fókuszpontjába is kerülünk, hiszen az állam és a piac szerepének megítélése sokszor élesen megosztotta és ma is megosztja a közgazdászokat.

A három szint közötti kölcsönhatások, megfelelések és konfliktusok érzékelése és érzékeltetése is rendkívül izgalmas terep, hiszen az elemzések többsége inkább a jelzett három szint egyikén belül marad. Mi itt igyekszünk, amennyire lehet, párhuzamosan mozogni a három szinten és a közöttük levő kölcsönhatások erőterében. Azt is vizsgáljuk, az empirikus tapasztalatokat is felhasználva, hogy a különböző szempontok között szükségszerűen fellépő konfliktusok mit eredményezhetnek, s hogyan lehet ezeket feloldani.

A három közelítési szint önmagában, egyenként is hatalmas terület, nem is beszélve a jelzett kölcsönhatások bonyolultságáról és összetettségéről. Ez nyilván jelentős önmérsékletet igényel a kifejtés során, amiben segít, hogy, bármely szinten is mozgunk, figyelmünket mindvégig egy pontra rögzítjük. Elemzésünk középpontjában az állam, az államháztartás szerepe, jellege, mérete, szerkezete, gazdasági és társadalmi szempontokból vett hatékonysága és minősége áll.

Kérdések és állítások

A szakirodalom és saját kutatásaim alapján néhány fontos kérdés, állítás, hipotézis megvizsgálása is célja a kötetnek, lehetővé téve a tárgyalás során, hogy azokat mindenki maga is végiggondolja, s összevesse a bemutatott folyamatokkal, jelenségekkel, statisztikákkal.

Az egyik vizsgálandó állításunk, hogy a formális intézmények legfontosabb elemét jelentő állam milyensége, szerepe, annak alakulása számtalan szálon függ az adott ország informális intézményeitől, vagyis a hagyományoktól, a tradícióktól, az értékektől, a kultúrától, a szokásoktól stb. Ez utóbbiak sokkal mélyebben ágyazottak a társadalomba, mint a formális intézmények többsége. Az informális intézmények hosszú időszak alatt alakultak ki, lassan változnak és sok módon meghatározzák a társadalom tagjainak viselkedését. A demokratikus államokban ezek döntő mértékben hatnak a választópolgárok, az államot irányító politikusok és a közszektort működtető bürokraták motivációira, irányultságára, jellemzőire. Ez azért igen fontos, mert az államot a demokratikus európai országokban a politikusok irányítják, akiket a választópolgárok választanak. Igen fontos ezért a lakosság preferenciáinak, értékeinek a milyensége, amit jelentős mértékben az informális intézmények határoznak meg. A politikusoknak, hogy megválasszák őket, ezt kell tükrözniük valamilyen módon, miközben maguk is a társadalom részei és termékei. A bürokrácia pedig az állam működtetője, sajátos helyzetű rétege, amelyet a nyertes politikai erő irányít. Ugyanakkor azonban a politikusok rá is szorulnak a bürokrácia szakértelmére.

Egyszerű hasonlattal élve, a sok sávos autóút jelenti az informális intézmények kijelölte pályát, s ezen haladva a kormányzati járművet irányító politikusok dönthetnek a sebességről, a sávváltásról, de ugyancsak veszélyes lenne arról lehajtani. Egyfajta útfüggőség erősen tetten érhető a különböző országokban és országcsoportokban az állami szerepek alakulásában. Persze, gondos helyzetfelmérés, körültekintő kivitelezés esetén lehet újabb elágazásokat, új utakat építeni, amely sikeres haladást és előzést tehet lehetővé. De általában az új út is kapcsolódik a régi soksávos pályához, csak esetleg annak egy korábban nem frekventált, nem olyan fontos pontjához. Az állam szerepének, méretének, jellegének alakulásában erős az útfüggőség (path dependency), de természetesen előfordul az ettől való elszakadás, új fiskális pálya létrehozása is (path creating), amit mindig érdemes külön is elemezni. Ez a fajta mély meghatározottság, útfüggőség, felülírhatja a politikusok akár racionális, akár irracionális szándékait és irányváltásait a különböző hátterű országokban, de felülírhat számos gazdaságelméleti megfontolást is.

A második fontos állításunk, hogy az állam és a piac két szervesen összekapcsolódó intézmény, s hogy akármelyiket is vizsgáljuk, csakis a másik elem egyidejű figyelembevételével lehet sikeres az elemzés. Az állam és piac között nemcsak komplementáris kapcsolat van, vagyis, hogy egyes tevékenységek a piaci vagy a bürokratikus koordináció hatókörébe tartoznak-e, hogy a piaci kudarcokat megoldhatja-e az állam, illetve az állami kudarcra a piacosítás adhat-e választ. Ugyanakkor nagyon erős a kölcsönhatás is a két intézmény között, amely jó esetben egyfajta szinergiához, rossz esetben a gazdaság egészét bénító diszkrepanciához vezethet. Most az államot helyezzük vizsgálatunk középpontjába, de éppen ennek megítélésében is kulcsfontosságú a piaccal való kapcsolat milyensége, minősége. A vegyes gazdaságokban nehezen képzelhető el egy tökéletesen működő állam, miközben ugyanott rosszul funkcionáló piacot látunk. A modern piac számtalan alkotóeleme a formális intézmények által meghatározott, s ezen belül döntő az állami szabályozás jellege és minősége. Jól érzékelhetjük mindezt, ha a gazdaságpolitikák hatékonyságát és eredményességét kívánjuk vizsgálni. A fő mércénk itt általában a gazdasági növekedés üteme, az infláció és a munkanélküliség szintje, illetve a külső és belső egyensúly állapota. Ezekben azonban a piac, a gazdaság mindenkori folyamatai döntő szerepet játszanak, amihez persze a kormányzati tevékenység is hozzájárul. A kettő közötti összehangoltság, összhang lehet a siker záloga. Ez arra is felhívja a figyelmet, hogy a mikroszféra és a makroszféra, bár szabályaik és elméletük sok szempontból eltérő, elválaszthatatlanul összekapcsolódik.

A harmadik állítás, hogy a szükségszerű és természetes, kisebb-nagyobb eltéréseken túlmenően is igen jellegzetes különbségek állnak fenn az állam fejlődését illetően az egyes országok, országcsoportok között. Európa egésze, az európai modell is sok eltérő vonást mutat a világgazdaság más területeivel összehasonlítva, de az állam fejlődését, jellegét és kiterjedését tekintve Európán belül is különböző csoportokat, típusokat találunk. Ezek a történelmi fejlődéssel összefonódó módon szorosan összefüggnek a második pontban említett informális intézményekkel is. A kapitalizmus különböző modelljeiről (variety of capitalism) szóló széles kutatási folyamon belül nagyon fontos irányt jelent az állami szerepvállalásra irányuló elemzés. A fenti irány jelentős az első állításunkat illetően is. Ha markáns típusok figyelhetők meg az állami szerepvállalást illetően, akkor a generális elméleteknek eleve nem lehet általános és közvetlen hatása a tényleges gazdaságpolitikák alakulására. A gyakorlatban fellépő markáns eltéréseket nem tekinthetjük egyszerű „zajnak” egy mindenkire vonatkozó modellben, azoknak lényegi jelentőségük van. Mindez persze nem zárja ki, sőt még izgalmasabbá teszi azon kérdések elemzését, hogy ha azonosíthatunk elméletileg „helyes” és ezt a gyakorlatban tükröző gazdaságpolitikai gyakorlatot, akkor ez hol és milyen eredményre vezethet, és miért.

A negyedik állítás, hogy az egyes országok államának elemzésénél nem tekinthetünk el attól, hogy milyen a tágabb és szűkebb világgazdasági környezet, intézményrendszer, amely külső feltételrendszert jelent a gazdaságpolitika és tágabban a nemzeti gazdálkodás számára. Ennek rendkívül lényeges hatása van a belső folyamatokra is. Egészen más volt a helyzet, a körülmények állása egy nemzeti kormány számára például a Bretton Woods-i rendszer virágkorában, mint mondjuk az ezredfordulóra kiteljesedett pénzügyi globalizáció időszakában. Más a helyzet, ha valaki az Európai Unió tagja, vagy nem. Vagy egészen más a környezet, ha eurót vagy saját nemzeti valutát használ egy ország. A külső feltételektől, adottságoktól, intézményektől elvonatkoztatva témánkban is számos jelenség magyarázata féloldalas, téves lehet. Ez azt is jelenti, hogy az állam működésének megítélésében az is fontos szempont, hogy mennyiben felel meg a világgazdaság kihívásainak, mennyiben segíti az ahhoz való szerves és sikeres kapcsolódást. Nemcsak az időtényező figyelembevétele fontos itt a külső feltételeknél, hanem az adott ország világgazdasági pozíciója, összefüggésrendszere is; mérete, nyitottsága, fejlettsége, termelési szerkezete, piaci beágyazottsága stb. Nyilván egy-egy adott időszakban sem teljesen ugyanaz a feladata Szlovákia vagy Brazília kormányzatának.

Az ötödik állítás, hogy az állammal kapcsolatos vizsgálódásokban kiemelt fontosságú az időbeli és a térbeli dimenzió figyelembevétele. Hatalmas különbség lehet egy elméleti vagy gazdaságpolitikai összefüggés/állítás megítélésében attól függően, hogy mely időszakban vagy/és mely országra, országcsoportra vonatkozatjuk. Az állam mérete az egyik leggyakrabban felmerülő kérdés témakörünkben, s mi is részletesen foglalkozunk majd vele. De az olyan, gyakran neves szakmai fórumokon is elhangzó, általánosított és leegyszerűsített receptre például, hogy a kis állam jó, a nagy állam rossz, a válasz csak az lehet, attól függ… (ECB, 2003; ECB, 2006; Tanzi–Schuknecht, 2000; Honkapohja–Koskela–Paunio, 1993; Csaba, 2009a). Más lehet a válasz egy balti államra, mint Magyarországra, más a válasz a hatvanas években, mint napjainkban. Ezért is fontos hosszabb időszakot és sok országot elemezni, hogy a tendenciákat, összefüggéseket az idő és a hely dimenzióban is értelmezni tudjuk. Az idődimenzióban való elemzésnél lényeges a jellegzetes szakaszok elkülönítése és bemutatása. A térbeli dimenziónál pedig igen fontos az előző pontban vázolt típusok és országcsoportok feltárása és beazonosítása, de persze szükség esetén az egyes országok szintjéig menő elemzés.

A hatodik, az előzőkkel összefüggő és azokra is épülő állítás, hogy az állam szerepének, méretének, kiterjedésének alakulása, a valójában követett gazdaságpolitika nem írható le viszonylag steril elméleti irányzatokkal és modellekkel, s az éppen uralkodó gazdaságelmélet hatása, ha van is, nagyon közvetett és csekély. A második világháborútól napjainkig eltelt időszak Európájában rendkívül összetett folyamatok határozták meg a közszektor kiterjedésének és szerkezetének alakulását. A reál, tényleges gazdaságpolitikának, az állam szerepének, jellegének, kiterjedésének, szerkezetének, valamint a közgazdasági elméletnek a kapcsolata nagyon is közvetett és laza. Nemigen állíthatunk és igazolhatunk a gazdaságelmélet és a tényleges gazdaságpolitikai gyakorlat között egyirányú oksági kapcsolatot

A hat pontban összegzett állítások és közelítések természetesen szorosan összefüggnek, kölcsönhatásban állnak egymással. Segítik e rendkívül összetett és bonyolult témakör rendszerezett megtárgyalását, valamint azt is, hogy az olvasó eligazodjon könyvünkben, súlypontokat találjon önmaga számára is a leírtak követése során, önmaga is számba vehesse, milyen mozzanatok, tanulságok, adatok és példák szólnak a fentiek mellett vagy ellen. Végig figyelmet fordítunk a formális és informális intézmények, valamint az állam és piac viszonyára, akárcsak arra, hogy milyen típusok és csoportok figyelhetők meg, milyen a nemzeti államok világgazdasági környezete, s hogy mindezek a kérdések hogyan alakulnak az idő és a hely dimenziójában. A fentiek tükrében is elemezzük a gazdaságelmélet és gazdaságpolitika viszonyát. A hat kérdéskör számos ponton összefonódik, együtt adhatnak komplex vázat az elemzéshez és a megállapításokhoz, ami, reméljük, hasznos és érdekes lesz az olvasó számára éppen úgy, mint a hasonló témát kutatóknak.

A közelítés elméleti irányai és alapjai

Három dimenzióban és hat fő kérdésre fókuszálva haladunk vizsgálódásaink során. Az eligazodáshoz, a sikeres elemzéshez fontos, hogy megfelelő elméleti kapaszkodókat találjunk. Jelen esetben az egyik legfontosabb ezek közül az, hogy az elemzés során mindig az egészet is figyelnünk kell, nemcsak az egyes részeket és mozzanatokat. A rendszerszemlélet (Kornai, 2007, 163–182; Kornai, 1993; Hayek, 1995, 158–178; Schumpeter, 1980/1934; Polányi, 2004/1944; Eucken, 1975/1952; Antal, 1985) az egyik alapvető háttere könyvünk elemzéseinek. Az állam működése, milyensége, hatékonysága csak a gazdaság, a társadalom, a politikai rendszer egészébe helyezve érthető meg és elemezhető; emellett még a világgazdasági rendszer dimenziójában is értelmeznünk és értékelnünk kell. Ugyancsak szükséges az állam és a piac együttes szemlélete és vizsgálata a modern vegyes gazdaságokban.

Az előzővel természetes módon összefüggő elméleti hátteret az intézményi közelítés jelenti (Hayek, 1960; Hayek, 1979; Hayek, 1995; Buchanan-Tullock, 1962; Buchanan–Wagner, 1977; North, 1990; North, 2005; Hirschman, 1970; Olson, 1965; Olson, 1987/1982; Hodgson, 1988; Williamson, 2000; Aoki, 2001; Hodgson, 2006; Greif, 2006; Acemoglu, 2007; Acemoglu, 2009). Amikor az állam irányító politikusairól, az őket választó állampolgárokról vagy éppen a bürokráciáról beszélünk, akkor nem egyének véletlenszerű döntéseit kell látnunk, teljesen esetleges végeredményekkel, hanem a formális és informális intézmények hálójában mozgó és azok által sokban meghatározott szereplőket. Itt szintén nagyon fontosak azok az irányok, amelyek az emberek döntéseit más tudományterületek eredményei alapján sokkal árnyaltabban próbálják megközelíteni (Kahneman–Tversky, 1979; Kahneman, 2002; Becker, 1992; Akerlof, 2005; Akerlof–Shiller, 2011/2009; Akerlof–Kranton, 2010), mint az egyén teljes racionalitását feltételező, elvonatkoztatott közgazdasági feltételezések.

A könyvünkben összefoglalt kutatásokhoz a harmadik, az előzőekhez sokban kapcsolódó elméleti hátteret az új politikai gazdaságtan (Csaba, 2006, 20–28; Selten, 1988; Hibbs, 2001; Saint-Paul, 2000; Antal, 2009) adja. Csaba László megfogalmazását idézve és elfogadva, új politikai gazdaságtanban „a főáramú paradigmán alapuló megközelítés és elemzési eszköztár az intézmények és közösségi döntések elemzésével társul… Célja… a közgazdasági megközelítés kiterjesztése és a politikai intézményi tényezőkkel történő kiegészítése” (Csaba, 2006, 20). Sokféle irányú, gyakran interdiszciplináris közelítés szükséges témánk elemzéséhez, s ezeket párhuzamosan és nem egymást kizáróan kell alkalmaznunk. Bizonyos értelemben tisztább, élesebb, mélyebb képet kapunk a heterodox megközelítésben, mint az elméletileg sterilebb ortodox szemléletben.

A negyedik irány, amelyhez a könyvben kifejtettek kapcsolódnak, az egyfajta gazdaságtörténeti/statisztikai jellegű, nemzetközi összehasonlításra alapuló kutatási módszer, amely ennek eredményeivel veti össze a vizsgált területre vonatkozó elméleti állításokat, illetve éppen ezekből az elemzésekből jut el maga is elvontabb tételekre, összefüggésekre és megállapításokra. Ez a közelítés nagy hagyományokkal rendelkezik, de az ezekre alapozó kutatások és publikációk sűrűsége változó hullámokban hol megerősödik, hol elhalványul. A 2007/2009-es válság – amely a gazdaságelmélet bizonyos megszégyenülését is hozta, mivel nemhogy megelőzni, de még előre jelezni sem tudta azt – ismét felértékelte a történeti/statisztikai tényeken alapuló elemzéseket. Jó példa erre Carmen Reinhart és Kenneth Rogoff műve, a pénzügyi válságok évszázados elemzése (Reinhart–Rogoff, 2009), amely messze visszatekintve a múltba, és sok szempontból sokkal több adalékot ad a jelen válság és az elkövetkező időszak elemzéséhez, mint számos elméleti okfejtés. De jeles hagyományokra tekinthet vissza ez a műfaj, ez a közelítés (Juglar, 1862; Wagner, 1883; Wagner, 1911; Kondratyev, 1935; Schumpeter, 2005/1939; Clark, 1937; Clark, 1957/1940; Kuznets, 1966; Kuznets, 1971; Gerschenkron, 1984/1962; Stone, 1986/1984; Jánossy, 1975/1973; Csernok–Ehrlich–Szilágyi, 1975; Maddison, 2001; Maddison, 2003; Maddison, 2006). Mind témánk, mind a jelen és a jövő megnövekedett bizonytalanságai indokolják, hogy mi is nagymértékben támaszkodjunk a történeti/statisztikai nemzetközi összehasonlítás adta ismeretekre és elemzési lehetőségekre.

A statisztika itt több mint illusztráció

A korábban hangsúlyoztuk, hogy könyvünkben a kiindulópontot, az első szintet a hat évtized történései, tényei jelentik. A megfogalmazott állítások jelentős részében is ez adja a viszonyítási/bizonyítási alapot, ehhez tudjuk viszonyítani a gazdaságpolitika és a gazdaságelmélet állításait, s ez segít a valós tendenciák feltárásában és bemutatásában. Az egyes típusok meghatározásában, bemutatásában is a tényeket, folyamatokat bemutató statisztikai anyag, időbeni és nemzetközi összehasonlítás lehet segítségünkre.

Mindezek miatt is, könyvünkben a statisztika nem az illusztrációt szolgálja, hanem szerves, tartalmi, egyenrangú része a tárgyalásnak és az elemzésnek, ezért, az olvasót is felkészítendő, röviden erre is ki kell térnünk bevezetőnkben. Ugyanakkor a felhasznált statisztikai adatbázis részletesebb leírása megtalálható a könyv végén, amit érdemes akár előzetesen, akár olvasás közben megnézni, mivel segíthet ennek a vonulatnak a jobb integrálásához, a bemutatott folyamatok és tendenciák mélyebb értelmezéséhez. Az eligazodást szintén segítheti a táblázatok és az ábrák azt követő jegyzéke.

Azért is szükséges már a bevezetőben beszélni a könyv statisztikai hátteréről, mert a mondanivaló követésének szerves részeként az alapvető adatok bemutatása lehetőséget ad mindenki számára, hogy egyrészt összevesse azokat az állításokkal, másrészt maga is további következtetéseket vonhasson le belőlük. A könyv terjedelmi korlátai miatt a ténylegesen felhasznált alapadatoknak csak nagyon kis része, s az is általában sűrített formában kerülhetett itt publikálásra. Például egy-egy ábra önmagában is 20-30 ország adatainak a bemutatását is lehetővé teszi.

Amint korábban jeleztük, a legfontosabb mutatóként, alapadatként a könyvben az állami kiadásokat, a deficitet és az államadósságot tekintjük. Ahogy napjainkhoz közeledünk, egyre több és pontosabb adattal rendelkezünk, ez megkönnyíti az elmúlt évtizedek folyamatainak elemzését, de nehezíti a vizsgált korszak első évtizedeinek vizsgálatát, ezért ott egyrészt döntően a központi költségvetésre, s még nem az államháztartás egészére álltak rendelkezésre adatok, így ezt használtuk. Ugyanakkor ezt ellensúlyozandó, más típusú adatokat is igyekeztünk felhasználni a tendenciák érzékeltetéséhez. Az 1970-es évektől már könnyebb volt a helyzetünk, egyre inkább az államháztartás adataira tudtunk támaszkodni, amely az állam összes pénzügyi tranzakcióját, nemcsak a központi költségvetését, konszolidált módon mutatja. Az államháztartás mérlege a központi költségvetés mellett a társadalombiztosítás és a helyi kormányzatok pénzügyeit is átfogja. Ahol lehetőség volt, ott mindig az elismert nemzetközi szervezetek (IMF, OECD, EU stb.) által már egységesített – a nemzeti statisztikai rendszerek és számbavételek különbségeit lehetőség szerint már kiküszöbölő – adatokat használtuk fel.

Az ábrák egy része keresztmetszeti képet ad, a kiadások/egyenleg/adósság GDP-hez viszonyított arányát mutatva be a vizsgált országokra. Ez szerepel általában a bal oldali függőleges tengelyen. Ilyenkor az országokat általában fejlettség szerinti sorrendbe rendezve ábrázoltuk, az egy főre jutó GDP nagysága szerint. Itt legtöbbször Agnus Maddison fejlettségi adatait használtuk, mivel az térben és időben összehasonlító módon állt rendelkezésre, a különböző időpontok és országok értékeit 1990-es nemzetközi dollárra átszámítva (Maddison, 2003). Általában a jobb oldali tengelyen ilyenkor fel is tüntettük az értékét, illetve egy vonal érzékelteti is az ábrán ennek nagyságát. Az ábrák másik nagy csoportja ugyancsak a kiadások/egyenleg/adósság GDP-hez viszonyított arányát mutatja, de időbeli alakulásban. Hasonló időbeli ábrák segítik az államháztartási kiadások szerkezetének elemzését.

Bonyolultabb statisztikai elemzések és ábrák voltak szükségesek a közszektor hatékonyságának, teljesítményének, illetve az intézmények minőségének vizsgálatánál, de mindenhol igyekeztünk ezeket grafikusan is jól értelmezhető és összehasonlítható ábrákkal bemutatni és elemezni. Itt végképp csak a jéghegy csúcsának bemutatására volt lehetőség, de a hivatkozások mindenhol lehetővé teszik az olvasó számára, hogy maga is részletesen elmerüljön az idézett elemzések eredményeiben és módszertanában.

Kötetünkben a statisztikai elemzés szerves és egyenrangú része az elemzésnek, akár az állam méretét, kiterjedését, szerkezetét és annak alakulását vizsgáljuk, akár a mennyiségi és minőségi jellemzőket vetjük össze és elemezzük. Bízunk benne, hogy az ábrák és táblázatok elemzése megéri a fáradtságot, és ezek segítségével még szélesebb, átfogóbb és izgalmasabb képet kaphat mindenki.

A könyv felépítése

A könyvben, a korábban vázolt keretek között és módszerrel, időbeni szerkezetben haladunk előre, az állami szerepvállalás alakulását a második világháborútól kezdődően a 2007/2009-es válságig terjedően vizsgálva. A tények bemutatásával és elemzésével párhuzamosan vizsgáljuk a gazdaságpolitika és a gazdaságelmélet fejlődését és alakulását is.

Az első fejezet az előzményeket, a második világháború előtti gyökereket és fejleményeket mutatja be, beleértve az elméleti szálakat is. Utána végigkísérjük az állami szerepvállalás kiteljesedését az 1970-es évekig. Ezzel összefüggésben megvizsgáljuk, hogy milyen típusok figyelhetők meg Európában az állami szerepvállalást illetően. Elkülönítjük és jellemezzük a kontinentális európai országokat, az univerzális északi jóléti rendszereket, a dél-európai és a liberális államokat. Ezeket a csoportokat a továbbiakban is figyelemmel kísérjük az egyes témák tárgyalása során.

A hetvenes évek válsága, a világgazdasági átalakulás új korszakot hozott az európai államok fejlődésében. Ez nehéz vajúdás volt, közel két válságos évtized kellett ahhoz, hogy a kilencvenes években ismét új szakasz nyílhasson meg. A nagy változások a közgazdasági és a gazdaságpolitikai gondolkodásban is új hangsúlyokat hoztak. Ezek fényében is elemezzük a Great Moderation időszakát az ezredforduló körüli évtizedekre. Ekkor már ki tudtuk bővíteni vizsgálódásunkat, s olyan kevésbé feltárt területeket elemzünk részletesen, mint a közszektor teljesítménye és hatékonysága, az állam optimális és hatékony mérete, illetve az állam működésének minősége.

Kiemelten kezeljük a fentiek során is azt az „örök” kérdést, hogy a méret számít-e és hogyan az államnál. Ez azért is kulcsfontosságú, mivel a kilencvenes évekre, szemben az elméleti iránymutatásokkal, az államháztartási centralizáció békeidőben korábban soha nem látott szintre emelkedett Európa-szerte. A közszektorok ténylegesen kialakult nagyságát összevetjük az optimálisnak tekinthetővel, illetve az általuk biztosított teljesítménnyel. A kilencvenes évek egyik legfontosabb kihívásának az államháztartások konszolidálása bizonyult. Az erre adott válaszokat is áttekintjük. Mindezek során a korábban kiemelt négy típus mellett immár a rendszerváltáson átesett volt szocialista államok jellegzetességeit is szemügyre vesszük. Ezen belül külön is kitérünk a visegrádi és a balti államok jellemzésére.

Az ezredforduló körüli időszakban Európában az államháztartási centralizáció csökkentésének feladata összefonódott két másik fenyegető kihívással. Egyrészt az öregedő társadalmakban az időskorú népesség előre látható növekedése magával vonja az ilyen jellegű kiadások emelkedését. Másrészt a világgazdasági globalizáció élesedő versenyében a nagyvonalú jóléti rendszerek terhei, a magas adók jelentős versenyhátrányt okozhattak és okoznak az európai gazdaságoknak. A három kihívás egyaránt az állami rendszerek racionalizálását, az ígérvények szűkítését, a kiadások és az adóterhek visszafogását igényelte. Az erősödő kihívásokra nagyon eltérő válaszok születtek az egyes országokban, országcsoportokban. Voltak, akik kihasználták a Great Moderation biztosította szélcsendes kedvező korszakot a fenntartható jövő érdekében szükséges lépések megtételére, s voltak, akik éppen ellenkezőleg, a világgazdasági fellendülés és a nemzetközi likviditásbőség lehetőségeit arra használták, hogy a tovább evickéljenek egyre nehezebben fenntartható fiskális pályájukon.

Elemzésünket a 2007/2009-es válságig vezetjük végig, s csak nagyon röviden térünk ki arra magára. Elsősorban azokat a tanulságokat vesszük számba, amelyek sokszor drámai módon, mint egy igazi, valóságos tesztpróba, minősítették az államháztartások erősségét, minőségét a válság viharában. A recesszió megrázkódtatásai felszínre hozták a fiskális gyengeségeket, de megmutatták azt is, hogy mely országokban erős és hatékony az államháztartás. Ezek alapján az előttünk álló évtizedre vonatkozó néhány következtetést és következményt is számba veszünk. A könyvet záró epilógus visszatér a bevezetőben felvetett állításokra, és összeveti azokat a könyv tanulságaival.

A könyv elkészültéhez, megjelenéséhez nagymértékben hozzájárult az Akadémiai Kiadó vezető szerkesztőjének, dr. Fehér Katalinnak és a felülmúlhatatlanul alapos szerkesztőnek, Tárnok Irénnek a körültekintő, pontos és ösztönző munkája, amit ezúton is nagyon köszönök.

Jegyzetek

1 Ahol az irodalomra utalásnál két évszám szerepel, ott az első a felhasznált kiadásé, s az oldalszám is erre vontkozik, a második az első megjelenés éve.

2 A két mű témája és közelítése is eltér egymástól, de mind a kettőben az emberek közötti viszonyt vizsgálja, s minimálisnak tekinti az állam szerepét ebben. A korábbi művében inkább a társadalom tagja közötti együttműködés, összhang, harmónia a domináló, míg a másodikban már a verseny. De a munkamegosztás, a mások számára való munkavégzés mint alap, valójában közös mind a kettőben. A piac köti össze felfogásában az embereket, a társadalom alapszövetét és értékeit ez adja, s az államnak minimális teret adna csak. Az erkölcsi érzelmek elmélete kisebb figyelmet kapott, de ez is fontos műve Adam Smithnek (Cockfield–Firth–Laurent, 2007).

3 Egy emberről is sokat elmond, ha olyan törttel értékeljük, ahol a nevezőben az önmagáról alkotott vélemény szerepel, a számlálóban meg az, hogy más, mértékadó emberek mit tartanak róla. Sok esetben a végtelenbe tartó önértékelés/nevező, nullához közelítheti az értékét. Hasonlóan egy ország, időszak önminősítését, mi itt összevetjük az ugyanarra vonatkozó tényekkel.

I. A „laissez faire” vége

Válságos évtizedek

A második világháború után sok szempontból újfajta gazdasági és társadalmi rend formálódott ki a fejlett országokban. Ez azonban nem előzmény nélküli robbanás eredménye volt, hanem több évtizedes igen fájdalmas vajúdás eredménye. Ahogy a 20. század második felének egyik kiemelkedő közgazdásza írta, az első világháború volt az a fordulópont, amikor az ősbiztonság eltűnt, és a „bizonytalanság kora elkezdődött. A második világháború folytatta, kiterjesztette és megerősítette ezeket a változásokat. Társadalmi értelemben a második világháború az első világháború utolsó csatája volt” (Galbraith, 1977, 133).

Az első világháború évszázados birodalmakat rombolt le. Ez a robbanás olyan hatású volt, hogy valójában évtizedek kellettek, amíg egy újfajta rend kirajzolódhatott az oroszországi szocializmus miatt eleve kettészakadt világgazdaságban. A régmúlt még megmaradt feudális maradványai, mint például a császári és királyi államformák, elhárultak a tőkés gazdaság fejlődése elől, de eközben Európa elmaradottabb felében instabil helyzet alakult ki. A feltörekvő Németország súlyos vereséget szenvedett, ami belső társadalmi zűrzavarhoz, majd a szélsőségek hatalomra jutásához vezetett. Még keletebbre más szélsőség, a kommunizmus kétséges kísérlete indult meg Oroszországban. A saját átalakulási fájdalmaival, nagy válságával küzdő centrum nem igazán tudott mit kezdeni az európai perifériával és félperifériával. A gazdasági erőközpont immár egyértelműen áthelyeződött az Egyesült Államokba, London hajdani fényét New York egyre inkább elhomályosította.

Az 1929/1933-as nagy világgazdasági válság csak egy mozzanata volt a válságos évtizedeknek (Galbraith, 2009/1954; Bernanke, 2000). Az átmenetiség, bizonytalanság, kilátástalanság áthatotta a politikai, társadalmi és gazdasági életet egyaránt (Berend, 1998). Ezekre nem sikerült választ adni a kor vezető hatalmainak, erőinek. Így a világ belesodródott a második nagy világégésbe, amelynek kiváltó okai sok szempontból ugyanazok voltak, mint az 1914-es nagy háborúnak. Az új rend felépítése csak a második világháború után történt meg.

Maga az első világháború is egy hosszabb folyamat következménye volt, s az ide vezető feszültségek gyökerei már az 1873-as válság után fokozatosan kirajzolódtak az egyre inkább globalizálódó tőkés világban. A háborút lezáró békeszerződések ezeket nem oldották meg, ahogy ezt Keynes már 1919-ben felismerte (Keynes, 2005/1919). De a később feltörő tőkés hatalmak világégésekhez vezető erőszakos fellépésénél is sokkal többről volt szó a 20. század elején. Megindult, s egyre inkább kiteljesedett a kapitalizmus szabadpiaci modelljének átalakulási folyamata, ahogy ezt Keynes 1926-ban megjelent művének címe is érzékelteti, amely már a laissez faire végéről szól (Keynes, 2004/1926).

Polányi Károly A nagy átalakulás című művében a 19. századi civilizáció összeomlásáról írt. „A 19. századi civilizáció négy intézményre épült. Az első az a hatalmi egyensúlyi rendszer volt, amely egy évszázadon át megakadályozta, hogy hosszú és pusztító háborúk robbanjanak ki a nagyhatalmak között. A második a nemzetközi aranystandard, amely a világgazdaság kivételes szervezettségét szimbolizálta. A harmadik az önszabályozó piac, amely hihetetlen anyagi gazdagságot hozott létre. A negyedik pedig a liberális állam... A felsorolt intézmények közül az aranystandard bizonyult döntőnek, ennek összeomlás volt a katasztrófa közvetlen oka. Mire csődbe jutott, a többi intézményt nagyrészt feláldozták a megmentésére irányuló hiábavaló erőfeszítések során. A rendszer forrása és medre azonban az önszabályozó piac volt” (Polányi, 2004/1944, 25). A szabad piaci rendszer átalakulása már az 1870-es évektől megindult. Az aranystandard rendszer által is segített globalizáció egyre jobban kiteljesedett, ugyanakkor azonban megerősödött a protekcionizmus a kevésbé fejlett országokban. Az első világháború visszavetette a globalizációs folyamatokat, s következményei fokozták a nemzetek közötti gazdasági elzárkózást, az önellátásra való berendezkedést. A hadigazdálkodás növekvő állami szerepvállalást hozott, kiterjedt központi szabályozást, ellenőrzést.

A „nagy háborúban” (ahogy akkor nevezték) jelentősen megnőttek az államok kiadásai, s ezzel együtt az államadósság is. A háborút követően azonban, mint oly sokszor korábban is, az állami költségvetések viszonylag hamar normalizálódtak. Ugyanakkor a húszas évekre kialakult szint Európában általában magasabb, mint az első világháború előtti időszaké. Ez a költségvetési kiadások lefelé való rugalmatlanságát is jelzi. Az európai államok zömében a központi költségvetés GDP-hez viszonyított nagysága a húszas évek közepén 5–20% között mozgott, ahogy ezt az 1. ábra is érzékelteti. Az ábrán az országok, balról jobbra haladva fejlettségük szerinti sorrendben szerepelnek. Az egy főre jutó GDP nagyságát a folytonos vonal jelzi, értéke pedig a jobb oldali függőleges tengelyen látható. A központi költségvetés kiadásainak GDP-hez viszonyított súlyát a bal oldali függőleges tengelyen mértük. A tengerentúli országokban, Japán kivételével, 2–6% közötti érték figyelhető meg, ami megfelel az első világháború előtti mértéknek. A megfigyelt országok közül Japánban a legmagasabb az állam súlya, de ez összefügghet a háborús kiadásokkal. Az önállóvá vált Magyarország értéke ekkor az európai sáv felső határánál található.

A háború Európában igen jelentős rombolásokat és veszteségeket okozott a hadviselő országokban. A termelés visszaesése, munkanélküliség, infláció volt megfigyelhető. Ezzel szemben az Egyesült Államokban, amely immár a fejlett világ centrumává vált, általános optimizmust generáló fellendülés bontakozott ki. Az 1920-as évekre egy sor újabb technikai, technológiai innováció jelent meg, immár elsősorban az Egyesült Államokban. Az elektromosság és a gépjármű-közlekedés elterjedése újabb távlatokat nyitott a fejlődés előtt. Ezek egyrészt hozzájárultak a növekedéshez, másrészt azonban strukturális feszültségeket is generáltak. Ahogy többé vagy kevésbé visszatért az élet a békés kerékvágásba, a vezető hatalmak összehangolt erőfeszítéseket tettek, hogy visszaállítsák a háború előtti viszonyokat, a szabad kereskedelmet, illetve az aranypénz standardot. Ez azonban hosszabb távon már lehetetlen küldetés volt. Ezt jelzi az is, hogy ekkor az országok többségében sokkal inkább a protekcionizmus, a bezárkózás és a növekvő állami szerepvállalás volt megfigyelhető (Berend, 2008, 60–65).

1. ábra.4 A központi költségvetés kiadásai a GDP százalékában, 1925

Forrás: Mitchell, 2003a, 816–824, 905–928; Mitchell, 2003b, 664–678, 761–787; Mitchell, 2003c, 886–908, 1010–1044; Maddison, 2003, 58–69, 87–89, 100–101, 146–149, 180–188.

Európa sok sebtől vérzett a húszas évek elején, de az évtized közepétől jelentős növekedés indult meg (Cameron, 1998/1989, 420). Az Egyesült Államokban pedig az évtized kezdetétől igen dinamikus és túlfűtött fellendülés ment végbe, s úgy érezhették a kortársak, hogy visszatérhet a régi szép rend, s most már itt az „aranykorszak”. Amit 1928 decemberében, az Egyesült Államok 30. elnöke a kongresszushoz intézett üzenetében így fogalmazott: még „sohasem láthatott kedvezőbb kilátásokat a jövőre nézve az Unió állapotát áttekintő amerikai Kongresszus, mint a mostani időkben. Itthon nyugalom és megelégedés… és a valaha észlelt legmagasabb virágzás évei. Külföldön pedig békesség és jóakarat, amely a kölcsönös megértésen alapul” (Galbraith, 2009/1954, 1). Ez a beszéd jól tükrözte az akkori általános amerikai közhangulatot. Az amerikai elnök optimizmusát a kor egyik legjelentősebb közgazdásza is osztotta. Irving Fisher mindössze néhány nappal a tőzsdepánik kitörése előtt úgy nyilatkozott, hogy „a részvényárak olyan szintre értek, ami egy tartósan magas érték állandósulását jelenti” (Goldberg, 1984, 139). Nem így történt! 1929. október 29-én összeomlott a tőzsde New Yorkban, s a 20. század legnagyobb gazdasági válsága vette kezdetét.5 A világméretű krízis alapjaiban rázta meg a gazdaság és a társadalom intézményeit.

A történések jól ismertek, s a legutóbbi 2007/2009-es válság kapcsán is ez volt a legtöbbet emlegetett és rettegett előkép. De a különbségek óriásiak. Más volt a helyzet például a nemzeti és nemzetközi pénzügyi rendszert illetően. Hosszú évtizedek múltán is máig vitatott az amerikai monetáris politika szerepe a kitörésében, s főleg az elmélyülésében. A húszas években a FED laza monetáris politikát folytatott, ami serkentette a túlfűtöttséget, a válság kitörése után viszont – sokak szerint – nem bővítette megfelelően a pénzkínálatot. A FED a dollár árfolyama védelmében emelte a kamatlábat, ami ugyanakkor gátolta a beruházásokat, és hozzájárult a deflációs nyomáshoz. A pánikszerű aranybeváltások miatt az aranytartalékok is csökkentek, fokozva a dollár és a bankrendszer egésze iránti bizalmatlanságot. Egyik oldalról igaz, hogy a FED keze kötve volt a nemzetközi aranystandard rendszer által, de túl erős restriktív monetáris politikájával feltehetően az adott keretek között is rosszul kezelte a kitört válságot, s ezzel hozzájárulhatott annak elmélyüléséhez. Milton Friedman és Anna Schwartz 1963-ban közreadott nagy összefoglaló munkájában egyértelműen a FED-et hibáztatta a válság elmélyüléséért (Friedman–Schwartz, 1993, 300–301). Ezt a véleményt Ben Bernanke, a FED mostani elnöke is osztotta és osztja. 2002-ben Milton Friedman 90. születésnapján tartott beszédében, mint a FED hivatalos képviselője, így fejezte be beszédét: azt „szeretném mondani Miltonnak és Annának, a nagy válságról. Igazatok van, mi csináltuk. Nagyon sajnáljuk. De hála nektek, nem fogjuk újra ezt tenni” (Bernanke, 2002a). Mint a 2007/2009-es válságban és utána érzékelhettük, a FED elnöke beváltotta ezt az ígéretét. Az osztrák iskola jeles képviselői, éppen ellenkezőleg, a válság előtti hitelexpanzióban látták a recesszió egyik fő okát. A visszaesés idején pedig a FED már szerintük tehetetlen volt, hiszen az emberek már nem bíztak a bankokban, s pánikszerűen kivették a pénzüket (Rothbard, 2000; Mises 2006).

Ez időszakban az aranypénzrendszer, az aranyra való beválthatóság alapjaiban korlátozta a monetáris bázis bővítését (Friedman–Schwartz, 1993, 89), a likviditási válság feloldását. Ez súlyosbította a válságot ezekben a gazdaságokban, szemben például az Egyesült Királysággal, Japánnal vagy a skandináv országokkal, amelyek már 1931-ben feladták az aranystandard rendszert, s a valutájuk leértékelődése sokat segített a gazdaság magához térésében (Bernanke, 2002a). A FED említett restriktív monetáris politikája az aranystandard rendszer tagjaira is kihatott, súlyosbítva a válságot (Friedman–Schwartz, 1993). Az Egyesült Államok csak 1933-ban szüntette meg az aranystandard rendszert. Az aranystandard rendszernél az országok aktív külkereskedelmi mérlegre törekedtek, az export ösztönzésével és az import korlátozásával. Az országok igyekeznek az arany kiáramlását is korlátozni, különösen belső válságos helyzetben. Az első világháború előtti évtizedek globalizációjának egyik fő intézménye, az aranystandard rendszer, ekkor már paradox módon sokkal inkább abba az irányba hatott, hogy a nemzetközi hitelpiac is végzetesen beszűküljön a válság során, ami tovább erősítette a recessziót, különösen Európa középső régióiban (Berend, 2008, 66).

Új és a jövő szempontjából igencsak fontos jelenségként azonban, a nagy gazdasági világválság immár az állami költségvetésekre is hatást gyakorolt. Témánk szempontjából természetesen ez a legfontosabb következmény. Ez óriási minőségi változás kezdete. Ezek a válságok a kapitalizmus természetéből adódnak, ezért az állami beavatkozás is valójában akkor lehet csak igazi gyógyszer, ha a rendszer lényegét érintő módon tud hatást gyakorolni. Ez persze akkor még nem volt világos a szabad piac és minimális állam eszmerendszerében szocializálódott döntéshozók és közgazdászok előtt, de Keynes elmélete már tükrözte és érzékeltette a lehetséges fordulat mélyreható jellegét. Nem véletlen, hogy a New Deal elemi erejű érzelmeket kavart. A hagyományos nézeteket erősíthette az is, amint az 1. ábrán is érzékelhető volt, hogy a két világháború között éppen a recesszió előtt volt a legkisebb a költségvetés átlagos súlya, még ha ez meg is haladta az első világháború előtti értékeket. Ez a mérséklődés táplálhatta azt a nézetet, hogy visszaállhat a nagy háború előtti minimális állammal jellemezhető helyzet.

A 2. ábra az 1929/1933-as válság időszakáról ad képet számunkra. Néhány meghatározó gazdaság és országcsoport központi költségvetésének alakulását mutatja be az 1926 és 1938 közötti időszakra. A válság éveiben már érzékelhető volt, hogy több országban emelkedett a központi költségvetési kiadások súlya, de ennek mértéke Európában még csak igen kis mértékű. Más a helyzet Észak-Amerikában, az Egyesült Államokban és Kanadában, ahol az Európához képest addig rendkívül alacsony költségvetési centralizáció érzékelhetően megnőtt.

A 2. ábra azt is érzékelteti számunkra, hogy ha a sokat emlegetett 1929/1933-as válságot vizsgáljuk, milyen óriási az eltérés az állam kiterjedésében, hatásában és súlyában akkor és most. A New Deal a korábban elképzelhetetlen közvetlen állami beavatkozás jelképe, s valóban történelmi jelentőségű, de az is világos, hogy a gazdaság egészét érintően, kiterjedésüknél és szerkezetüknél fogva, ekkor még csak igen kis hatásúak lehettek az állami költségvetések. A holdra lépéshez hasonlíthatjuk egy kicsit a helyzetet. „Kis lépés volt a korabeli állam költségvetésében, nagy ugrás a modern vegyes gazdaságok történetében.”

2. ábra. A központi költségvetés kiadásai a GDP százalékában, 1926–1938

Forrás: Mitchell, 2003a, 816–824, 905–928; Mitchell, 2003b, 664–678, 761–787; Mitchell, 2003c, 886–908, 1010–1044; Maddison, 2003, 58–69, 87–89, 100–101, 146–149, 180–188.

A válság epicentrumában, az Egyesült Államokban volt a legjelentősebb a változás. A döntő intézményi innováció ismét a kor centrumában jelent meg. A válság előtti szinte jelentéktelen 2-3%-os értékről a központi költségvetés kiadásai a harmincas évek közepére a GDP 10%-a körüli értékre ugrottak az Egyesült Államokban, míg Kanadában 6-7%-os nagyságról a GDP 13-14%-ára. Ugyanakkor, ahogyan a 2. ábrán is láthatjuk, az észak-amerikai gazdaságok még így is az európai országok sávjának alsó határán maradtak,6 Európában sokkal kevésbé hatott a válság a költségvetések kiadásaira, bár kisebb-nagyobb emelkedést itt is megfigyelhetünk. De ez általában átmenetinek vagy csak kismértékűnek bizonyult. A harmincas évek második felében általában az egy évtizeddel azelőtti, 5–20%-os sávban találhatjuk az országok központi költségvetési kiadásainak a nagyságát. A kontinentális hatalmak inkább a sáv felső határán, míg a kisebb országok az alsó 5–10%-os értéknél helyezkednek el.

Európában és Japánban, mint a korábbi évszázadokban, a „régi szép időkben” is sokkal inkább a hadikiadások befolyásolták a központi költségvetés kiadásait. Ez jól érzékelhető Japán és Olaszország példáján.7 Ugyancsak egyértelművé vált ez csaknem minden országnál a második világháborút megelőző években. Miközben korábban említettük, hogy a második világégés sok tekintetben az első világháború folytatása volt, de e mellett azt is hangsúlyozni kell, hogy Európa sok államában éppen a fegyverkezés okozta keresletnövekedés segítette a válságból való kilábalást, s ez természetesen az állam kiadásainak növekedését jelentette. A hitleri Németország a legvilágosabb példa erre, ahol a fegyverkezés mellett a katonai mobilitást és logisztikát segítő jelentős infrastruktúrafejlesztések is végbementek.

Keynes fő műve 1936-ban jelent meg, de a kor „szelleme” ennek ismerete nélkül is megihlette az Atlanti-óceán mindkét szélén tevékenykedő politikusokat (Berend, 2008, 47–83). Ez is jelzi, hogy önmagában semmiképpen sem egy jelentős közgazdász eszméinek tudható be az állam kiterjedése, hanem az összetett és bonyolult folyamatok következményeként, fokozatosan ment végbe. Keynes és a szerteágazó keynesi elméleti iskola ugyanennek a világnak a termékei, és nem előidézői voltak. Az állami kiadások növelésének receptjét békés úton az Egyesült Államokban és Kanadában próbálgatták, míg a háborús módját Európában és Japánban kicsit később és igen végzetes módon. Erről természetesen nem Keynes elmélete vagy korábbi közgazdasági nézetek preferálása tehetett, de valójában ez is az állami keresletnövelés egyik módja volt. „Piramisépítés, földrengések, sőt még háborúk is növelhetik a gazdagságot, ha már az államférfiainknak a klasszikus közgazdaságtani tanításokon alapuló neveltetése útjában áll az ezeknél jobb megoldásoknak” (Keynes, 1965/1936, 151–152).

Az amerikai New Deal már jelezte az állam szerepének módosulását. John Maynard Keynes általános elmélete pedig gondolkodási kiindulópontot adott a meginduló hatalmas intézményi átalakuláshoz, a növekvő kormányzati szerepvállaláshoz. Keynes az addig uralkodó évszázados közgazdasági felfogást igyekezett meghaladni, mivel felfogása szerint az csak akkor igaz, ha teljes a foglalkoztatottság. A „klasszikus elmélet posztulátumai nem általánosságban, hanem csak egy különleges esetre alkalmazhatók, mert az ebben az elméletben feltételezett állapot csupán egyik határesete a lehetséges egyensúlyi helyzeteknek. Mi több, a klasszikus elmélet feltételezte különös eset jellemzői történetesen nem is állnak fenn a mi jelenlegi társadalmi gazdaságunkban; ezért tanításai félrevezetők, és vészes következményekkel járnak, ha megkíséreljük a tapasztalat tényeire alkalmazni őket” (Keynes, 1965/1936, 21).

Keynes a legnagyobb kihívásnak a munkanélküliséget, s így a legfontosabb gazdaságpolitikai célnak a teljes foglalkoztatottságot tekintette. Ennek eléréséhez, felfogása szerint, az államnak is be kell avatkoznia. Egyrészt a beruházásokat kell növelnie nemcsak a kamatpolitikával, de kormányzati forrásokból is, valamint emelni kell a fogyasztási hajlandóságot. Ez utóbbit progresszív adózással lehet elérni. „Az állam funkcióinak az a megnövekedése, amelyet a fogyasztási hajlandóságnak és a beruházás indítékainak összehangolása megkövetel, az individualizmusba való szörnyű beavatkozásnak tűnhet a tizenkilencedik századbeli újságíró vagy a mai amerikai pénzember szemében. Én azonban védelmezem, egyrészt mert ez az egyetlen járható mód arra, hogy elkerüljük a meglevő gazdasági formák mindenestül való megsemmisítését, másrészt, mert ez az előfeltétele az egyéni kezdeményezés eredményes érvényesülésének” (Keynes, 1965/1936, 404).

A tőke határtermelékenységének mozgására visszavezetett cikluselméletében is ez a sajátos vonás, hogy fő problémának nem magát a válságot, hanem azt tekintette, hogy a 20. században a fellendülés tetőpontján sincs teljes foglalkoztatottság (Keynes, 1965/1936, 347). Ez tehát szerinte az általános és megoldandó gond. A tőke határtermelékenységét a hosszú távú várakozások befolyásolják, itt azonban óriási a bizonytalanság, és kulcsfontosságú a szereplők bizalmi szintje és annak alakulása. Amint a pénzügyi rendszer tökéletesedése révén egyre több ember lép a tőkepiacra, megnő a kiszámíthatatlanság és a tömeglélektani tényezők szerepe. A vállalkozó beruházók helyett egyre nagyobb részben a piac lélektanának előrelátására irányuló spekuláló befektetők dominálnak a tőkepiacon. „Beruházási szervezetének tökéletesebbé válásával azonban megnő annak a veszélye, hogy a spekuláció kerül fölénybe. A világ egyik legnagyobb beruházási piacán, a New York-in, rendkívüli a spekuláció befolyása. Az amerikaiak nemcsak a beruházások terén hajlamosak arra, hogy túlságosan érdekelje őket annak kitalálása, milyen lesz a közvélemény megítélése szerint a közvélemény; és e nemzeti gyengeséget az értékpapírpiacon éri utol a nemezis” (Keynes, 1965/1936, 180–181).8

Keynes itt is az állami beavatkozást látta megoldásnak. „Laissez faire körülmények között tehát – úgy lehet – elkerülhetetlenek a foglalkoztatás nagy ingadozásai a beruházási piacok lélektanának olyan messzemenő megváltoztatása nélkül, amilyent nincs okunk remélni. Mindebből azt a következtetést vonom le, hogy nem bízhatjuk továbbra is nyugodtan magánkezekre a folyó beruházási volumen irányításának feladatát” (Keynes, 1965/1936, 344). Keynes fő eszközként a beruházások állami befolyásolását, és ezt segítendő a jövedelemegyenlőtlenségek csökkentését, s ezzel a fogyasztó hajlandóságnövelését javasolta megoldásként. Aktív pénzügyi politikát, beruházásokat ösztönző alacsony kamatokat tartott szükségesnek, növelve a foglalkoztatottság és a fogyasztás szintjét. Ugyanakkor mindez semmiképpen sem egyeztethető össze az aranypénzrendszerrel, azt is feltétlenül meg kellett változtatni. Keynes ebben is kulcsszerepet játszott. A második világháború végén Bretton Woodsban az új nemzetközi pénzügyi rendszer végleg felváltotta az aranystandard korszakát.

A két világháború közötti válságos évtizedek tapasztalatai más szempontból is hatással voltak a következő évtizedekre, egészen napjainkig. A kontinentális Európában, s annak is meghatározó országában, Németországban, a Weimari Köztársaság tragikus mértékű inflációja az 1920-as években mélyen beleívódott az emberek és a közgazdászok tudatába. Ez az egyik fő oka, hogy a második világháború utáni német gazdaságpolitika egyik alapköve lett a stabil márka, s ez a személet tovább öröklődött az euró bevezetésével az Európai Központi Bank politikájára is. Európában a monetáris politika alapvető veszélynek az inflációt tekinti. Az Egyesült Államokban a 1929/1933-as válság gazdasági visszaesése az – amit egyébként ugyancsak erősít a korábbi 1873-as hosszú visszaesés9 réme is –, ami kitörölhetetlenül beleégetődött a monetáris politikát irányítók tudatába. A tengerentúlon a legnagyobb veszélyt mindig is a gazdasági recesszió jelenti, ez ellen kell minden erővel küzdeni. Ez jellegzetesen megfigyelhető a FED monetáris politikájában is. A két eltérő „sokk” tudata és monetáris politikát formáló hatása napjainkban is ugyancsak markánsan jelenik meg az Atlanti-óceán két partján, többek között a mostani 2007/2009-es válság és következményeinek kezelésénél vallott filozófiában.

A két világháború közötti évtizedek nagy tanulsága, hogy a szabadversenyes kapitalizmus évszázados rendszere immár változtatásra szorult, s megindult az állami szerepvállalás térnyerése. Azonban nem egy irányba ágazott el ez az út, hanem háromfelé. A demokratikus rendszerek mellett ekkor megjelent a fasizmus is, s a Szovjetunióban megkezdték a szocializmus történelmi kísérletét. „A fasizmus csakúgy, mint a szocializmus, olyan piaci társadalomban gyökerezett, amely felmondta a szolgálatot” (Polányi, 2004/1944, 300). A második világháború megsemmisítette a fasiszta rendszereket. Ugyanakkor a 20. század második felének egyik fő kérdése a demokratikus vegyes gazdaságokban és a szocialista rendszerekben, bár más és más módon, egyaránt az állami szerepvállalás lehetőségeiről és korlátairól szólt. Könyvünk azonban ezek közül csak a vegyes gazdaságok útját kívánja nyomon követni, messzire vinne a szocializmus államának áttekintése (Kornai, 1993; Muraközy, 2004; Muraközy, 2007b).

Az 1929/1933-as válság hatalmas intézményi átalakulást indított el. Alapvető változást jelentett a monetáris intézményrendszerben az aranypénzrendszer megszűnése, és a második világháború után a Bretton Woods-i rendszerrel való felváltása. Az aranytól elszakított papíros alapú nemzeti pénzek megnyitották az országokban az utat az erőteljesebb állami beavatkozáshoz, monetáris politikához. A pénzmennyiséget ekkor már az állam tudja alakítani. Így könnyebb fedezni ezzel a növekvő kormányzati kiadásokat, s a monetáris politika is sokkal több lehetőséget kap így. A harmincas évek válsága előtt jellemző szabad tőkeáramlás nemzeti korlátozását is intézményesítette ez a rendszer. Keynes felfogása szerint ez szükséges volt ahhoz, hogy az államok a teljes foglalkoztatottságot célzó gazdaságpolitikájuk érdekében maguk határozhassák meg egyes országokban a kamatlábat, s ne a kiszámíthatatlan nemzetközi tőkepiac. Bretton Woods a legfontosabb valuták összekapcsolásával a nemzetközi kereskedelem fejlődését is lehetővé tette. Ennek segítésére nemzetközi pénzügyi intézményeket is létrehoztak.

A Bretton Woods-i rendszer felállítása Keynes egyik utolsó műve volt. Ennek kimunkálásánál az a cél vezette, hogy a korábbi elzárkózás helyett az országok közös rendszerben összefogva használják ki a nemzetközi kapcsolatok előnyeit, s ne egymás rovására próbáljanak boldogulni. „A Bretton Woods-i és Washingtoni javaslatoknak – együttesen szemlélve – az a nagy érdemük, hogy összeházasítják a szükséges segédeszközök használatát a helyes hosszú távú elmélettel” (Keynes, 1946, 185–186). Az intézményi átalakulások egyik fő mozgatója éppen az volt, hogy az 1929/1933-as világválság ne ismétlődhessen meg többé. A több irányú változás a második világháború után teljesedett ki s összegződött.

A jóléti állam gyökerei

A jóléti állam gyökerei messzire nyúlnak (Briggs, 2006/1961; Glennester, 1995). Bizonyos értelemben a távoli gyökereket az úgynevezett szegénytörvények alkotják, amelyek a születő piacgazdaság során nehéz helyzetbe került dolgozók és szegények életét szabályozták, s valamennyire védték.10 Angliában az egyik ilyen korai törvény, a „régi” már 1601-ben megszületett,11 az „új” szegénytörvényt pedig 1834-ben fogadták el. A szegénytörvények egyfajta minimumot próbáltak biztosítani a piac működése, hullámzásai, viharai ellen védekezni nem tudó rétegeknek. Ennyiben is a jóléti állam egyfajta korai gyökerének tekinthetjük, hiszen itt is a piac okozta szociális problémák valamilyen társadalmi szintű enyhítéséről volt szó. Persze ez egy sokkal kegyetlenebb világ sajátos és a lehetőségek által korlátozott módszere volt. A kor gondolkodói nem fogadták örömmel ezt a 18. század végén, amikor a rossz termés és a háborúk miatt kiterjesztették a segélyezési rendszert a foglalkoztatottakra is. Ricardo a munkabérek leszorításától félt, Malthus a túlnépesedés felgyorsulásától, Bentham pedig a segélyezettek morális elkorcsosulásától tartott. Ezek az ellenérvek modernebb formában a 20. század második felében is gyakran előkerültek. A szegénytörvények biztosította segítség egyfajta fennmaradási minimumot próbált biztosítani a születő piacgazdaság elemi erejű viharában. Ez az oka, hogy Polányi Károly A nagy átalakulás című művében olyan részletesen foglalkozik ennek okaival és következményeivel (Polányi, 2004/1944). A valódi jóléti államok a laissez faire utáni átalakulás részeként jöttek létre. Az itt említett szegénytörvények pedig a laissez faire előtti szakasz termékei. Nem véletlen, hogy az angliai új szegénytörvény a szabad verseny fénykorának nyitányán jött létre 1834-ben, lényegében minimalizálva és feltételekhez kötve bármilyen segélyezést.12 A munkaerő sorsa ezzel valóban a piacra lett bízva, a szegénység pedig megbélyegző jellegű fogalommá vált, amit legtöbbször az egyén hibájának, erkölcsi gyengeségének véltek és nyilvánítottak.

A 19. század végén, a 20. század elején a gazdasági növekedés, a technikai és technológiai változások, a dolgozók erősebb szerveződése a korábbi szegénytörvények felülvizsgálatát hozta Angliában és Svédországban. A technikai előrehaladás a munkaerő minőségét és állapotát fontosabbá tette maguknak a munkáltatóknak is, illetve a gazdasági növekedés egyre inkább függött ezektől a tényezőktől is. Ezzel szorosan összefüggő jelenség, hogy sok országban a 19. század második felében megindult a kötelező elemi oktatás. A 19. század utolsó harmadában és azt követően a szélesedő választójog, a tömegdemokráciák kialakulási folyamata13 erős ösztönzést jelentett a társadalmi szolidaritás új megközelítéseinek felszínre kerüléséhez. Ugyancsak ebbe az irányba hatott, hogy a kapitalizmusra jellemző szélesedő és elmélyülő munkamegosztás, iparosodás, urbanizáció szétrombolta a régi – nagycsaládokon alapuló – személyes szolidaritási formákat, s az emberek a rendkívüli módon differenciálódott tömegtársadalomban magukra maradtak. Az egyénekre immár anonimitás és egyenlőtlenség vált általában jellemzővé. Ezzel a folyamattal párhuzamosan valamilyen társadalmi integrációra, szolidaritásra egyre nagyobb igény és szükség mutatkozott. E kor nagy tudósa, Émile Durkheim, a modern szociológia megalapítója kiválóan elemezte ezen időszak társadalmi viszonyait, s vizsgálta a társadalom integratív és szolidaritáselvű szerepét, illetve annak kudarcait (Flora–Heidenheimer, 1998, 24–25).

A mai értelemben vett jóléti állam sokat emlegetett születési helye a Bismarck jelképezte Németország, amely csak 1871-ben jött létre az egyesítési folyamat végeredményeként. De az uralkodó Társadalmi üzenete már 1881-ben megalapozta az első társadalombiztosítási törvénykezést, döntően azért, hogy kifogja a szelet az erősödő szociáldemokrata mozgalmak vitorlájából. A továbblépés helyszíne viszont az időben és jellegében ugyancsak eltérő Anglia volt a második világháborúban, Winston Churchill miniszterelnöksége idején. Talán nem véletlen, hogy éppen Churchill alatt. Ő már az első világháború előtt – akkor még a liberális párt tagjaként, a német példát is ismerve – részt vett a liberális kormány 1911-ben elfogadott Nemzeti Biztosítási Törvényének kidolgozásában David Lloyd George pénzügyminiszterrel és William Beveridge szakértői közreműködésével. Ez az 1908-ban bevezetett nyugdíjbiztosítást14 követte. A törvény és a rendszer elfogadásánál sokszor hivatkoztak Németország példájára. A liberális kormányt Angliában a munkáspárt megerősödése szorította ebbe az irányba. Az 1911-ben elfogadott törvény alapján épült ki az egészségbiztosítás, valamint egy korlátozott munkanélküliségi segély rendszere.

Három évtizeddel ezt követően jelent meg a biztosítási jellegű felfogás helyett a jóléti állam fogalma.15 Az 1942-ben elkészült Beveridge-jelentés (Beveridge, 1942) mérföldkőnek bizonyult a jóléti államok megalapozásában.16 Ebben a jelentésben a „létbizonytalanság öt óriását” nevezték meg, a nélkülözést, a nyomort, a betegségeket, a tudatlanságot és a tétlenséget. A második világháború után az Egyesült Királyságban törvények sora született meg a bizonytalansági tényezők felszámolására, többek között a családtámogatási és társadalombiztosítási, az állami egészségügyről, a rendszeres állami támogatásokról, a közoktatásról és a teljes foglalkoztatásról. Az angol jóléti rendszer mintáját követte a második világháború után a kontinens számos állama. A Beveridge-jelentés a háború nehéz éveiben formálódott. A háború sújtotta Anglia kormányzatában igen rangos szakértői csapat dolgozott ekkor annak felvázolásán, hogy milyen is lesz, lehet, a béke bekövetkezte után várható gazdasági helyzet. Itt találhatjuk Keynest, James Edward Meadet, a későbbi Nobel-díjast (1977), valamint Richard Stonet, szintén Nobel-díjas (1984) közgazdászt is.

Keynes és Beveridge többször konzultált, találkozott, amikor készült 1942-ben a Beveridge-jelentés. Keynest a Kincstár,17 vagyis a brit Pénzügyminisztérium bízta meg, mert tartottak attól, hogy anyagilag finanszírozhatatlan lesz a Beveridge által készített terv. Azért is érezték nagyon is problematikusnak azt, mivel a Kincstár saját előrejelzései kimondottan pesszimistán ítélték meg a háború után várható gazdasági helyzetet. Ennek készítésénél az első világháború utáni tapasztalatokból indultak ki. Azok alapján egy inflációs bumm kialakulását feltételezték, amely után viszont az aggregált kereslet majd tartósan alacsonyabb lesz, mint a kínálat. Pesszimizmusuk különösen világossá vált, amikor Keynes és Stone elkészítették első becslésüket egy tipikus háború utáni év nemzeti jövedelmére, s ennek alapján ők mindössze 5%-os munkanélküliséggel számoltak. A Kincstár túl optimistának ítélte a felvázolt képet, Keynes maga viszont, saját előrejelzésüket, a legrosszabb forgatókönyv szerinti változatnak tekintette.

A háború utáni gazdasági kilátások megítélésében fennálló különbségek ellenére a Kincstár Keynest kérte fel, hogy a pénzügyi finanszírozhatóság szempontjából képviselje a fiskális érdekeket, és tárgyaljon erről a Beveridge-jelentés készítőjével. Keynes ezt meg is tette, több megbeszélést folytattak le, amelyekről folyamatosan tájékoztatta a Kincstár képviselőit is. Keynes ezeken a tárgyalásokon, a pénzügyi lehetőségek figyelembevételével, egyfajta fokozatosságot javasolt a tervezet végrehajtásában. Véleménye szerint a nettó nemzeti jövedelem emelkedésével párhuzamosan és összhangban lépésenként lehet majd kiterjeszteni a szociális ellátásokat (Moggridge, 1992, 708). Amiben valójában eltért Keynes és Beveridge nézete, az a finanszírozás volt. Beveridge az egységes, lineáris társadalombiztosítási járulék híve volt, míg Keynes, saját elméletével összhangban, progresszív adóból kívánta volna fedezni a kifizetéseket. Ez, amint azt az általános elméletben is megfogalmazta, növelné a fogyasztási hajlandóságot, s ezen keresztül az aggregált keresletet. De realizálta, hogy még nem érett meg az idő a progresszív adózás elfogadtatására, s úgy vélte, hogy nem a bevétel módozata, hanem Beveridge céljainak támogatása az elsődleges. Így a továbbiakban Keynes a bruttó bérek után fizetendő 12,5%-os egységes jövedelemadóval számolt a háború utáni közvetlen időszakra. Számára az egységes járulék időszakos kompromisszum volt, de Beveridge számára alapvető elvi kérdés (Hills–Ditch–Glennerster, 1994, 60).

Keynes a Kincstár obstrukciós taktikájával szemben tehát alapjában véve támogatta Beveridge elképzeléseit. Tárgyalásaik végére sikerült a Kincstár megnyerése is, mivel ennek érdekében 300 millió fontot lefaragtak a terv költségeiből (Moggridge, 1992, 708). Így végül 1942. december 1-jén publikálták a Beveridge-jelentést, amelyet azonban az állami bürokrácia, apparátus továbbra is nagyon vegyes érzésekkel fogadott, s csak azért járultak hozzá nyilvánossá tételéhez, mert úgy érezték, jó propagandát jelenthet a kormány számára. A közvélemény fogadtatása viszont elsöprő volt, rövid időn belül 650 000 példányt vásároltak meg belőle. A kormányzat és a hatalmon levő konzervatív párt azonban továbbra is vonakodott lépni, s bár elvileg elfogadták a javasolt rendszert, parlamenti megtárgyalását a háború utánra halasztották.

Ha mélyebbre tekintünk, akkor jól érzékelhető, hogy Beveridge és Keynes felfogása, közelítése, nézetei nagyon is eltérőek voltak. Keynes úgy vélte, a társadalombiztosítási rendszer kiépítése és a foglalkoztatottsági politika két alapvetően különböző kérdés (Moggridge, 1992, 709). Ugyanakkor a jóléti funkciók meghonosítása, kiterjesztése, s ezzel a fogyasztási hajlandóság és az aggregált kereslet növelése több szálon is illeszkedett a keynesi gazdaságpolitika elveihez. Fontos azonban, különösen a későbbi fejlemények miatt, azt is világosan látnunk, hogy a Beveridge-tervnek és az azon alapuló jóléti politikának Keynes nézeteitől ugyancsak eltérő gyökere és inspiráló tényezői voltak, amelyek önmagukban is az állami szerepvállalás növekedésének irányába hatottak. E két eltérő közelítés, együttesen és párhuzamosan, sokszor összefonódva, de igen gyakran külön-külön is meghatározóvá vált abban a második világháború után, hogy korábban soha nem látott módon kiterjedjen a kormányzatok költekezése.

Jól érzékelteti a 20. század első felében végbement hatalmas gondolkodásbeli változást Beveridge több évtizednyi különbséggel készült két munkájának a címe. 1909-ben publikálta a Munkanélküliség, az ipar problémája címmel (Beveridge, 1909) az egyiket, majd 1944-ben a másikat, Teljes foglalkoztatottság egy szabad társadalomban sokatmondó megnevezéssel (Beveridge, 1944). Ugyanakkor, valamivel később, talán már azt is megérezte, hogy az általa kidolgozott, államilag finanszírozott jóléti ellátás kiterjesztése túl tág teret nyit az állami beavatkozáshoz, s elég veszélyes szellemet eresztett ki a palackból. 1948-ban ugyanis, éppen ő, az öngondoskodásra, az önsegélyezésre és az emberbarát tevékenységre hívta fel a figyelmet, Öntevékenység: Jelentés a társadalmi előrehaladás eszközeiről címmel18 megjelent írásában (Beveridge, 1948).

A különbségek és a későbbi folyamatok megértéséhez azt is érdemes szem előtt tartanunk, hogy a Beveridge-jelentés öt nagy létbizonytalansági „óriása” közül csak az egyik a „tétlenség”, vagyis a Keynes által alapvető gondnak ítélt munkanélküliség. Míg Keynes elmélete elsősorban gazdasági, makroökonómiai jellegű, addig a Beveridge-jelentés sokkal inkább társadalmi és politikai irányultságú. A második világháború után az általánossá vált választójog, a politikai demokrácia pártversenye, a korábbiaknál sokkal tagoltabb és összetettebb társadalmi rétegződés, az érdekcsoportok ezzel összefüggésben is növekvő befolyása, s nem utolsósorban a szocialista rendszerek „jóléti ígéreteinek” kihívása – amely jobban eljutott nyugatra, mint e társadalmak kegyetlen valósága – mind táptalajt adtak a jóléti állam kiépítésének, sok szempontból a keynesi eszmerendszertől függetlenül.

Beveridge kollégája volt a London School of Economics neves intézményében a két világháború között Thomas Marshall, aki 1950-ben megjelent írásában a történelmi fejlődés folyamatába helyezve vizsgálta a kérdést. Felfogása szerint a tőkés fejlődés első részében a polgári jogok általános elismerése valósult meg (tulajdon, szerződés stb. szabadsága), majd a második szakaszban a politikai jogok kiterjedése (általános választójog stb.), s a 20. század második felében harmadik lépcsőfokként az állampolgársághoz kötődő szociális jogok elismerése következik be. Ide sorolta a gazdasági biztonsághoz és jóléthez való jogok halmazát (Marshall, 1950; Csaba–Tóth, 1999, 11). Ebben a felfogásban az állampolgárnak már alapvető jogként „járnak” ezek a szolgáltatások.19

Nem vállalkozunk most a jóléti állam fogalmának pontos meghatározására, megfogadva a téma egyik legismertebb szakértőjének, Nicholass Barrnak a tanácsát, amelyet e témáról szóló sok száz oldalas könyvének legelején fogalmazott meg. A jóléti állam „nem teszi lehetővé a pontos fogalmi meghatározást, ezért nem is próbálom meg komolyabban ajánlani” (Barr, 2009/1987, 39). De ugyanerre az óvatosságra utal a jóléti állam egyik klasszikus szakértője, Richard Titmuss, aki Thomas Marshall és Beveridge kollégája volt a London School of Economics tanszékén. Két évtizeddel a jóléti állam szellemének palackból való kiszabadulását követően közreadott tanulmánykötetének címében20 idézőjelbe tette a fogalmat. Egy másik művében részben jelzi is, hogy miért. „Ma már nem rajongok annyira a ‚jóléti állam’ meghatározatlan absztrakciójáért, mint ahogy ezt húsz évvel ezelőtt tettem, amikor... a fogalom nemzetközi és hazai népszerűségre tett szert” (Titmuss, 1968, 124; Barr, 2009/1987, 40).

• Azonban kellő eligazítást adhat számunkra a jóléti állam fogalmának egyik első meghatározója, Asa Briggs történész. 1961-ben megjelent írásának elején így fogalmazta meg ezt: a „jóléti állam olyan állam, amely szervezett erejét tudatosan használja (politikái és bürokráciája révén), hogy módosítsa a piaci erők játékát legalább három dimenzióban: először, biztosít az egyének és családok számára egy minimális jövedelmi szintet, függetlenül munkájuk és tulajdonuk piaci értékétől,

• másodszor: a bizonytalanság mérséklését egyéneknél és családoknál, kockázatoknál (például betegség, öregség és munkanélküliség), amelyek különben válságba sodornák őket,

• harmadszor: minden állampolgár számára, helyzetére és osztályára való tekintet nélkül, biztosítja a lehető legjobb ellátást, egy megállapított együttesére a társadalmi szolgáltatásoknak” (Briggs, 2006/1961, 16).

Persze számos további definíció és meghatározás született a jóléti állam fogalmára, fajtáira és az egyes országok csoportosítására (Esping-Andersen, 1990; Flora–Heidenheimer, 1998; Csaba–Tóth, 1999; Barr, 2009/1987). De az idézett fogalom jól használhatóan érzékelteti az alapvető jellemzőit. A harmadik elv persze a későbbiek során nem minden típusra volt teljeskörűen jellemző, inkább csak az univerzális jóléti államokra, de ugyanakkor rámutat arra, hogy a minimális felfogástól, amit a szegénytörvények képviseltek, milyen hatalmas elmozdulás ment végbe a 20. század második felére. Ez persze egyben igen tágra nyitotta a kapukat a maximális igények előtt is. Az, hogy mikor mi tartozik, tartozhat a „társadalmi szolgáltatások megállapított együttesébe”, már sok tényező eredője volt és lehet ma is, függően a hagyományoktól, az ország gazdagságától, a politikai pártok stratégiájától, az érdekcsoportok erősségétől és struktúrájától. De itt is igaz, hogy ez a kör sokkal könnyebben bővült az évtizedek során, mintsem hogy a legkisebb szűkítést is megvalósítsák a politikusok. Ez csak nehéz és nyílt válságos helyzetekben merülhet fel, akkor is ritkán, hiszen a „szerzett jogok”, különösen demokráciákban, nehezen vonhatók vissza.

Az állami szerep előretörése a közgazdasági gondolkodásban

Az „özönvíz előtti időkben”, még a közgazdaságtan tudományként való megjelenése előtt, a merkantilizmus köntösében jelent meg az első valódi állami gazdaságpolitika. Ennek a racionális fejedelmi gazdaságpolitikának az első formája már a 14. század végének Angliájában megjelent, II. Richard király uralkodása idején. Majd 1440-ben kötelezővé tették, hogy a külföldi kereskedők az árujukért kapott pénzt angol áruba kell hogy fektessék, az angol kereskedők külföldi bevételeinek egy részét viszont készpénzben kellett hazahozniuk. A 16. században Thomas Mun, a Brit Kelet-indiai Társaság igazgatója fejlesztette tovább a merkantilista elméletet és gyakorlatot. Már ekkor kialakult, hogy Anglia ellátásában a „hazai” gyarmatoknak kell kulcsszerepet játszaniuk. Az angliai folyamatot az 1651-es Hajózási törvény tetőzte be, amikor is jó időre kitiltották az idegen hajókat Anglia kikötőiből.

A merkantilizmus igazi virágkorát azonban XIV. Lajos Franciaországában, a 17. században érte el, Jean-Baptiste Colbert, az állami pénzügyek főfelügyelője, vagyis a király pénzügyminisztere tevékenysége során. A merkantilizmus a kereskedelmi kapitalizmus, s egyben a királyi/fejedelmi kincstárak finanszírozási szükségletének terméke, vagyis a korszaknak megfelelően a tradicionális „állam és a kapitalista érdekek szövetsége” (Weber, 1979, 277). Az aktív külkereskedelmi mérlegen keresztül próbáltak minél több pénzhez, nemesfémhez jutni. Fejlettebb formájában, Colbert alatt, már az állami pénzügyek reformját, az adórendszer átalakítását és az adóbázis szélesítését is megvalósította, sőt a belső iparfejlesztést is támogatta. A védővámok, a protekcionista gazdaságpolitika eleve segítette a belső iparfejlődést, s ehhez jöttek még állami kölcsönök is.21 Amint Max Weber megfogalmazta, a „merkantilizmus a kapitalista vállalkozás szempontjainak átvitelét jelenti a politikára. Az államot úgy tekinti, mintha csakis és kizárólag kapitalista vállalkozókból állna. A gazdaságpolitika kifelé azt az elvet követi, hogy a partnerrel szemben előnyöket kell szerezni: lehetőleg olcsón kell vásárolni, és jóval drágábban eladni. A cél az, hogy kifelé megerősödjék az államvezetés hatalma. A merkantilizmus tehát a modern államhatalom kialakítását jelenti, amit közvetlenül a fejedelmi bevételek növelésével, közvetve pedig a népesség adózóerejének fokozásával próbáltak elérni” (Weber, 1979, 276).

A merkantilizmus egyrészt azért is érdekes számunkra, mert ez volt az első valódi állami gazdaságpolitika, másrészt viszont a mögötte álló közgazdasági elmélet valójában helytelen, hibás volt, amint ezt már Adam Smith fő művében, A nemzetek gazdagságában, számos ponton bemutatta. Tehát egy helytelen közgazdasági elméletre egy nagyon is jó, az adott kor igényeihez, szükségleteihez igazodó és eredményes gazdaságpolitika épült rá. Ez élesen ellentmond annak a kedvelt, bár leegyszerűsített felfogásnak, hogy a sikeres, jó gazdaságpolitika igazán csak jó és konzisztens közgazdasági elméletre épülhet rá. Ha egy négyzetet gondolunk el, felül a helyes, illetve helytelen elmélet, oldalt pedig a sikeres, illetve sikertelen gazdaságpolitika, akkor négy lehetséges variációt kapunk. Az ideális a bal felső, a merkantilizmus a jobb felső négyzetbe helyezhető, de sok példát találhatunk a másik két lehetséges esetre is, sikertelen gazdaságpolitika alapulhat helyes és helytelen közgazdasági elméleten is. Mint sok oldalról látni fogjuk, a helyes irányú, mértékű, eszközrendszerű állami szerepvállalás számtalan tényezőtől függ, térben és időben változó dimenziókkal, s legtöbbször nem a tudományosság mércéjén buknak, véreznek el. Végül is sok hajó célba ért az ősi időkben is, amikor még azt gondolták, hogy a föld lapos.

Nem véletlen, hogy Adam Smith 1776-ban megjelent alapvető művében olyan mélyen államellenes volt, s keményen cáfolta a merkantilizmus tanításait. Ez Smith korától még nem volt oly messze, sőt a teljes lebontása valójában már csak a 19. század közepe felé valósult meg.22 Vagyis Adam Smith idejében az állam vagy piac alapkérdés egyáltalán nemcsak tiszta elméleti jelentőséggel bírt, hanem bizony igen erős napi aktualitással is. Az angol kapitalizmus megszületésében az állam, és annak merkantilista gazdaságpolitikája igen jelentős szerepet játszott évszázadokon át, de Adam Smith már egy új korszak hirdetője és elméleti megalapozója volt. „Angliába a merkantilista politika kincstári szempontokhoz igazodó, monopolista formája mellett ment végbe, mégpedig oly módon, hogy az államhatalomtól függetlenül fölemelkedett vállalkozói réteg a parlament rendszeres támogatását élvezte, miután a 18. században megbukott a Stuartok kincstári szempontokat követő monopolista politikája. Ez volt az irracionális és a racionális kapitalizmus utolsó csatája: utoljára küzdött egymással a kincstári szempontokat követő és a gyarmati lehetőségekhez, valamint állami monopóliumokhoz kapcsolódó kapitalizmus és a kapitalizmus másik fajtája, amely automatikusan belülről, saját kereskedőinek tevékenysége révén önerejéből föl tudja kutatni a maga számára a piaci lehetőségeket” (Weber, 1979, 278–279). Adam Smith már a racionális kapitalizmus képviselője, de tanainak elterjedése azt is jelentette, hogy hosszú ideig a láthatatlan kéz veszi át a meghatározó szerepet, s az állam, az éjjeliőr szerepében, csak a legszükségesebb feladatokat látja el. Az állami gazdaságpolitika jelentősége legalább egy jó évszázadra elhalványult Angliában. Az állam szerepe sokáig igazán csak a háborúk idején és kapcsán erősödött fel, ezért is beszélnek az angolszász irodalomban Warfare State korszakáról, szembeállítva 20. század második felének Welfare State időszakával.

Adam Smith és David Ricardo alapvető munkái jelentették a valódi közgazdaság-tudomány megszületését, kezdetét. Ettől kezdve hosszú ideig a piac, és a láthatatlan kéz biztosította zavartalan fejlődés jelentette a főáramlatot. A Svájcban született Jean Charles de Sismondi volt, aki a kapitalista típusú növekedés automatikus egyensúlyteremtő hatásában erősen kételkedett, s rámutatott a gazdaság ciklikus természetére, pontosabban az ismétlődő válságok sorozatára. „Jobb, ha óvakodunk az egyensúly olyan veszélyes elméleteitől, amelyek annak automatikus létrejöttét feltételezik. Kétségtelen, hogy egyfajta egyensúly hosszabb távon újra kialakul, de mindez csak fájdalmas mennyiségű szenvedés után” (Sismondi, 1819, 20–21). Sismondi kezdetben Adam Smith követője volt, de angliai tartózkodásán az árnyoldalakat, a munkások helyzetét is megtapasztalta, s már kevésbé volt a korlátlan szabad verseny híve, és az állami beavatkozást ösztönözte volna. Nézeteiben az 1825-ös válság csak megerősítette, s ez jól érzékelhető a Nouveaux Principes d’économie politique 1827-es második kiadásából (Spiegel, 1991, 303).

Az uralkodó felfogásnak megfelelően azonban a 19. század utolsó harmadáig mind az elméletben, mind a gyakorlatban a minimális állam érvényesült. A századforduló előtti időszakban Európa fejlett országaiban a kormányzat kiadásai mindössze a GDP 10–15%-át tették ki, sőt az Egyesült Államokban még ennél is kevesebbet (Muraközy, 2011b, 101). Mégis már e század utolsó évtizedeiben és a 20. század elején a Berlini Egyetem Politikai Gazdaságtan Tanszékének vezetője, Adolph Wagner, felállította a róla elnevezett törvényt, amely az állam részarányának folyamatos növekedését jósolta (Wagner, 1883; Wagner, 1911). Az úgynevezett Wagner-törvény immár több mint egy évszázada újra és újra előbukkan, hiszen, különösen a második világháború után, a jóslat, az előrejelzés egyre inkább valóra vált.

Mi vezette Adolph Wagner erre a felismerésre. Munkássága kiteljesedése egybeesett a német egység létrejöttével, s a Bismarck vezette államépítés időszakával, egy rendkívül dinamikus iparosodással. Mind a porosz hagyományok, mind a német egyesítés, mind a gyors iparosítás erős állami jelenlétet és beavatkozást hozott. E „korszak gazdaságtörténetét úgy lehetne megírni, mint a porosz állam és a poroszosított császárság gazdaságpolitikájának a történetét” (Veblen, 2006/1915, 175). Az iparosítás, az urbanizáció felgyorsulása, a viharos ütemű vasútépítés, amelyben, Németországban, más országokhoz hasonlóan, 1879 után meghatározó lett az állami tulajdon.23 Az iparosítás szükségleteinek megfelelően Európa-szerte és Németországban is bevezették a kötelező elemi oktatás, s az egészségügy is fejlődésnek indult. Az 1880-as években alakította ki Bismarck kancellár a szociális biztonság törvényrendszerét, amellyel a modern társadalombiztosítás alapjait rakta le. Ez egyrészt a munkásság lojalitásának megnyerését, a szocialista mozgalmak leszerelését, semlegesítését, másrészt az újonnan létrejött nemzeti állam identitásának erősítését szolgálta (Kuhnle–Sander, 2010, 65). Az erős állami jelenlét, az állami ellátó rendszerek létrehozása továbbvitte és erősítette a hatalom paternalista jellegét. Ahogy egy kortárs megfogalmazta 1891-ben, „Németországban az államba vetett babonás hit a filozófiából átment a burzsoázia köztudatába, sőt, sok munkáséba is… az emberek kora gyermekségüktől megszokták, hogy az egész társadalom közös ügyeit és érdekeit nem is lehet másképpen intézni, mint ahogyan eddig intézte, azaz az állam és annak jól fizetett hatóságai révén” (Engels, 1968/1891, 577).

Ebben a gazdasági és társadalmi háttérben gyökereznek Adolph Wagner megállapításai, amelyek formálódtak az évtizedek alatt, s legtisztábban 1911-es írásában jelent meg (Wagner, 1911). Wagner módszerére jellemző volt, hogy jelentős statisztikai és történeti elemzéseket végzett a legtöbb általa vizsgált kérdéskörben, s általában ennek alapján vonta le következtetéseit. A Wagner-törvény azt állította, hogy a jövedelmek emelkedésével párhuzamos a közszektor gyorsabban nő, mint a magánszektor, s hogy ez az összefüggés „egy empirikusan megfigyelt állandó jelenség” (Wagner, 1911, 734).

A Wagner szerint ennek a jelenségnek, tendenciának „az új, kiterjedt és javuló közszolgáltatások iránti kereslet növekedésében rejlik az oka, különösen azokéban, amelyek közvetlenül hatnak emberek életkörülményeire. E folyamat mögött elsősorban a termelési technológiák és a közlekedési eszközök változása áll, amit az is elősegített, hogy a központi kormányzat tevékenysége, más ehhez kapcsolódó közintézményekkel együtt, belépett ebbe a folyamatba” (Wagner, 1911, 734). A fenti változások irányába hatott a természettudományok rohamos fejlődése, amely „átfogóbb tudást kínált az egészség és a betegségek okairól, és olyan megoldásokról, amelyek javítják az ellátást és kórházi gondoskodást, a megelőző módszereket és a megfelelő étkezést. Az az igény, hogy ezek a magasabb szintű megoldások mindenki számára elérhetővé váljanak, további lökést ad a kormányzati szerepvállalás kiterjedésének” (Wagner, 1911, 736).

Wagner úgy vélte, hogy egyik oldalról a jövedelem növekedésével emelkedni fog bizonyos szolgáltatások iránti kereslet, míg másik oldalról az iparosodó társadalom egyre komplexebbé válása is az állam nagyobb szerepéhez vezet. Egyrészt tehát egyfajta luxusjószágnak tekintette a kormányzat szolgáltatásait, amelynek egynél nagyobb a jövedelemrugalmassága, így a jövedelmek emelkedésével megnő a kereslet irántuk, valamint fontos strukturális okként kezelte a társadalom egészének növekvő komplexitását. Erre vezette vissza azt is, hogy szükségszerűen megnőnek az igazgatási, rendfenntartási, jogi és hadi költségek. Wagner úgy vélte, hogy a kiterjedő bürokrácia egyre növekvő számú „dolgozót”24 igényel, ami csökkenti a hatékonyságot, s ezért emelkedő terhet jelent majd a gazdaságnak (IMF, 1984, 14). Wagner módszere és munkássága a jeles kortárs, Alfréd Marshall elismerését is kiváltotta, aki a maga részéről a szolgáltatásokban foglalkoztatottak arányának emelkedését hangsúlyozta (Marshall, 1890, 276). Ezzel Marshall tulajdonképpen megelőlegezte a Baumol-hatást, ami a szolgáltatások iparnál lassabb termelékenységnövekedésével és annak következményeivel foglalkozik25 (Baumol–Bowen, 1966). Ez a termelékenységkülönbség nyilván fennáll az állami szolgáltatásokra vonatkozóan is.

Wagner megállapítását gyakran felelevenítik napjainkban is, és különböző közelítésekben vizsgálták érvényességét. Érdekes módon azonban, a sokféle empirikus tesztelés eredménye (Easterly–Rebelo, 1993; Oxley, 1994; World Bank, 1997; IMF, 1984; Lamartin–Zaghini, 2011) változó volt. Volt, amelyik megerősítette, de sok nem tudta bemutatni, hogy a jövedelem növekedésével, a fejlettség előrehaladásával ez valóban „egy empirikusan megfigyelt állandó jelenség” (Wagner, 1911, 734). Hogy miért nem ilyen egyszerű a kép, arra több oldalról is válaszol majd könyvünk, különösen, amikor az egyes korszakok eltérő tendenciáit vizsgáljuk, valamint amikor a kapitalizmus különböző modelljeit elemezzük, illetve amikor az állami szerep alakulása mögötti rendkívül összetett folyamatokról esik szó.

A két világháború közötti időszak fejleményeiről, John Maynard Keynesről és William Beveridge-ről korábban már részletesen szóltunk. A második világháború után az állami szerepvállalás sok szálon való erősödése figyelhető meg. Alapjaiban ugyanakkor két fő iránya volt. Az egyik a periférián, a Szovjetunióban elszigetelten létrejött szocializmus modelljének erőszakos átültetése Közép- és Kelet Európa államaiba, illetve ennek a Kínában való megjelenése. Ez a rendszer, lényegénél fogva, a totális állami szerepvállalásra épül, s a piac teljes visszaszorítása, sőt megszüntetése volt a célja. A másik, a fejlődés fő irányát jelentő fejlett tőkés gazdaságokban megfigyelhető előretörése az állami beavatkozásnak, amely egyben kétségkívül a piaci folyamatok terének szűkítését jelentette. A modern vegyes gazdaságok az ötvenes és a hatvanas években kiteljesedtek, s ez felváltotta a korábbi szabadpiaci modellt. Ez, mint korábban vázoltuk, hosszú, fél évszázados, válságos, két világháborúval megterhelt vajúdás eredményeként jöhetett létre.

A korábban vázolt okok és tényezők mellett ebben szerepet játszott az is, hogy a munkásmozgalom szociáldemokrata szárnya a 20. század Európájában már az első világháborútól kezdve jelentős politikai tényezővé vált. Különösen erős volt szerepük a skandináv államokban. De emellett a két háború között kormányzati szereplők voltak Ausztriában, Németországban, Franciaországban és Nagy Britanniában is. A második világháború után, hasonlóan az elsőt követő időszakhoz, jelentős balratolódás következett be a kormányzatok összetételében. Ez gyakran államosításokhoz is vezetett (Berend, 2008, 64). A szocializmus terjedése és e rendszer dolgozóbarát ígéretei és propagandája hatással voltak a nyugat-európai országok közvéleményére és választói hangulatára is, miközben a kommunizmust ígérő ország valódi belső arca rejtve maradt. Különösen jól megfigyelhető volt ennek a kívülről nézve pozitív képnek a hatása az 1929/1933-as válság idején. A nagy recesszió éles kontrasztba került a szovjet első ötéves terv látványos növekedésével való összevetésben. A fejlett nyugat-európai demokráciákban, a kiterjedt általános választójogon keresztül, a választópolgárok szociális igazságosság és állami juttatások iránti erősödő elvárásai nehezen megkerülhető módon fogalmazódtak meg a politikusok és a döntéshozók számára.

A második világháború után megindult – sok különböző tényező által meghatározott és igen összetett – folyamat sokszor ugyan nem tudatosan, de a Keynes és Beveridge által vázolt irányba mutatott. Mint Keynes az általános elméletben írta, annak „a gazdasági rendnek, amiben élünk, fő hibája, hogy nem tud teljes foglalkoztatást biztosítani; továbbá, hogy önkényes és igazságtalan benne a vagyon és jövedelem elosztása... Ha intézkedések történnének a jövedelmek olyan újraelosztására, amely megnövelhetné a fogyasztó hajlandóságot, ennek kifejezetten kedvező hatása lehetne a tőkeállomány növekedésére... A magam részéről azt hiszem, hogy társadalmilag és lélektanilag indokolt a jövedelmek és a vagyon jelentős egyenlőtlensége, de nem olyan mértékű aránytalansága, amilyen ma tapasztalható... Az államnak irányító befolyást kell gyakorolnia a fogyasztási hajlandóságra részben az adórendszer révén, részben a kamatláb megállapításával, és részben talán más módokon is” (Keynes, 1965/1936, 396–397, 401). Keynes a teljes foglalkoztatást biztosító beruházási szint kialakításában igen erőteljes állami beavatkozást tartott szükségesnek, lényegében ez volt fő műve legfontosabb mondanivalója. Nem „látszik valószínűnek, hogy a bankpolitikának a kamatlábra gyakorolt befolyása önmagában optimális beruházási volument eredményezhetne. Azt hiszem tehát, hogy a beruházás társadalmi kézbevétele meglehetősen széles körben bizonyul majd az egyetlen olyan eszköznek, amelynek révén meg lehet közelíteni a teljes foglalkoztatást” (Keynes, 1965/1936, 401–402).

A második világháború utáni újjáépítés és fellendülés a foglalkoztatás sokkal nagyobb kiterjedését tette lehetővé, mint amit Keynes az 1920-as, 1930-as években elképzelt. Ezért az általa vázoltnál enyhébb és kevésbé közvetlen állami beruházásszabályozás is elegendőnek bizonyult a legtöbb esetben, amely persze még így is sokkal erőteljesebb volt minden korábbinál. Az erőforrások elosztására, arra, hogy mit és hogyan termeljenek, ugyanis maga Keynes is a piaci mechanizmusokat tartotta az igazán megfelelőnek. „Mai rendszerünkben nem azt kifogásoljuk, hogy ezt a kilenc milliót más módon kellene foglalkoztatnunk, hanem, hogy az egymilliót sehogyan nem foglalkoztatják. Nem a foglalkoztatás irányát, hanem volumenét illetően mondott csődöt mai rendszerünk” (Keynes, 1965/1936, 403).

A korszak másik nagy közgazdásza,26 Joseph Schumpeter felfogása és kérdésfeltevése lényegesen különbözött a Keynes által vallottaktól. Halála után megjelent híres elmélettörténeti művében a modern makroökonómia legnagyobb irodalmi sikerének nevezi Keynes fő művét, amely Schumpeter szerint fontos kiindulópontot jelent a mű megítélésében. „Lord Keynes jóval több volt, mint a közgazdasági elemzők egyike. Ő egy erőteljes és kérlelhetetlen vezérlője volt a közvéleménynek, és bölcs tanácsadója saját hazájának – Angliának” (Schumpeter, 2006/1954, 1136). Ez már jól érzékelhető volt a Béke közgazdasági következményei (Keynes, 2005/1919) című kiváló munkájában27 is. Az általános elmélet bizonyos értelemben hasonló „útjelző” kívánt lenni. A mű „Angliának tanította, egy általános elemzés formájában, saját személyes értékelését a társadalmi és gazdasági helyzetről, s ugyancsak személyes nézetét arról, mit is kell tenni most” (Schumpeter, 2006/1954, 1136). Mivel ez a tanítás a depresszió talajára hullott, nemcsak Angliában, de máshol is szívesen fogadták, különösen az Egyesült Államokban. Keynes tanítását Schumpeter a kor recessziós állapotából fakadónak, s éppen ezért csak korlátozottan alkalmazhatónak, sőt sok szempontból hibásnak ítélte. Ahogy fogalmazott, ez a „modern stagnálás tézise” (Schumpeter, 2005/1947, 80). Az átfogó közgazdasági elméleteknek két oldala van, írja Schumpeter. Egyik a gondolkodó tudós nézete, víziója, másik az elemzés, leírás módszere, technikája, apparátusa. Keynes határozott elképzelése, víziója a tennivalókról már lényegében a húszas évek elejére készen állt. Évtizedeken átívelő munkája a stagnáló Anglia megmentését szolgálta, e nézetének terjesztésén keresztül. „Az általános elmélet a végső eredménye egy hosszú küzdelemnek, amely korunk vízióját analitikusan működőképessé teszi” (Schumpeter, 1947, 80).

Schumpeter nemcsak a kettejük közötti elméleti különbségeket látta világosan, de azt a veszélyt is, amit Keynes víziója, üzenete hordozhat. Az „megérintette a közgazdasági gondolkodás nagyjait is, de egyúttal hatott a tudományos közgazdasági gondolkodás peremén tevékenykedő írókra és szónokokra is, akik semmi mást nem jegyeztek meg az általános elméletből, mint a Költekezés új közgazdaságtanát,28 s akiknek visszahozta a régi szép boldog világot, ...amikor is minden iskolás lány, megtanulva néhány egyszerű fogalom használatát, kompetensnek tartja magát, hogy megítélje a kapitalizmus végtelenül bonyolult komplex organizmusát” (Schumpeter, 2006/1954, 1137). A huszadik század második fele ezt a félelmet is sokban igazolta, különösen, ha az iskolás lányok helyett inkább a politikusokra gondolunk.

Ha Keynes, Schumpeter szavaival élve, a stagnálás közgazdásza, akkor Schumpeter maga viszont a dinamika, a növekedés teoretikusa. Az 1934-ben megjelent A gazdasági fejlődés elmélete foglalja össze felfogását, amelyben az elemzés hozta magával a víziót. Eszerint az innováció és annak hordozója, a vállalkozó játszik kulcsszerepet az előrehaladásban. „A termelés meglevő dolgok és erők kombinációját jelenti... Mást vagy ugyanazt más módon termelni viszont annyit tesz, mint ezeket a dolgokat és erőket másképpen kombinálni. Ha ez az ‚új kombináció’ az idő folyamán kis lépésekben, folyamatos alkalmazkodással érhető el a régiből, akkor bizonyára van változás – alkalmasint növekedés –, nincs azonban sem új jelenség, sem pedig a mi értelmezésünk szerinti fejlődés. Amennyiben nem ez a helyzet, és az új kombináció hirtelen, lökésszerűen lép fel, akkor a fejlődésre jellemző jelenség áll előttünk” (Schumpeter, 1980/1934, 110–111). A fejlődés nem egyenes vonalú, az innováció, a technológiai megújulás ciklusokon keresztül tör utat magának, ezért ez utóbbi is szükségszerű velejárója a rendszernek.

Az újat létrehozó válság, a teremtő rombolás (Schumpeter, 2003/1943, 81–86) kulcsfontosságú Schumpeter gondolati rendszerében. Felfogása szerint éppúgy, ahogy a válságnak, úgy a depressziónak is az „igazi tartalmát az új egyensúlyi helyzet eléréséért folyó küzdelem alkotja, amelynek során az újítások és a régi vállalatokra gyakorolt hatásaik beépülnek a meglevő körfolyamatba, megmutatható az is, hogy ennek a küzdelemnek ténylegesen el kell vezetnie az egyensúlyi helyzet szoros megközelítéséhez: egyfelől a depresszió folyamatát előrevivő impulzus elvileg nem szűnhet meg addig, amíg nem teljesítette feladatát, amíg nem valósította meg ténylegesen az egyensúlyi helyzetet, másfelől addig a gazdasági rendszer sem szülhet új zavart új fellendülés formájában... Azzal az elmélettel szemben, amely a gazdasági ciklusban alapjában véve monetáris vagy a bankhitelben gyökerező jelenséget lát, s amelyet ma különösen Keynes, Fisher és Hawtrey neve, valamint a Federal Reserve Board politikája fémjelez, láttuk, hogy sem a fellendülésben keletkező profitok, sem a depresszióban bekövetkező veszteségek nem értelmetlenek vagy funkció nélküliek” (Schumpeter, 1980/1934, 306, 317).

A gazdasági ingadozások elemzése, a cikluselmélet igen fontos szerepet játszott munkásságában, s egész más volt a felfogása ebben is, mint Keynesnek (Schumpeter, 2005/1939). Schumpeter többek között felhívta a figyelmet arra is, hogy a válságok tisztító és egyensúlyteremtő hatásuk mellett gyakran tovaterjednek olyan gazdasági alanyokra is, akiknek a „ciklus okához és értelméhez semmi közük sincs” (Schumpeter, 1980/1934, 318). Ebben az esetben az általános hitelrestrikció ezen alanyokat is elsodorja. Itt elvileg lehetségesnek tartott volna olyan hitelpolitikát, elsősorban a FED által, amely megkülönbözteti a kétféle rombolást, s az utóbbiakat szelektíven kezelné, támogatná. De rögtön hozzáfűzte ehhez azt is, hogy az ilyen „politika messzire vinne a gazdasági tervezés egy sajátos területén, amely határtalanul kiterjesztené a politikai tényezők befolyását az egyének és csoportok sorsára. Ez olyan politikai értékítélethez vezet, amellyel e helyen nem foglalkozunk. Az ilyen politika technikai előfeltétele, a gazdasági és kulturális élet tényeinek és lehetőségeinek átfogó ismerete elvileg ugyan idővel megszerezhető, de jelenleg kétségkívül nem áll rendelkezésre. Elméletileg azonban érdekes lehet annak leszögezése, hogy nem lehetetlen egy ilyen politika, és egyszerűen nem említhető egy lapon olyan képtelen ötletekkel vagy intézkedésekkel, amelyek eleve nem érhetik el céljukat, végül olyanokkal sem, amelyeknek visszahatásai szükségképpen túlkompenzálják közvetlen hatásaikat” (Schumpeter, 1980/1934, 319).

Schumpeter legnépszerűbb írása, igazi bestsellere azonban nem az általa kulcsfontosságúnak tartott művek közül került ki, hanem a Kapitalizmus, szocializmus és demokrácia kötete lett az (Schumpeter, 2003/1943). Ezt az első világháború idején írt szociológiai esszéinek, Marxról, a szocializmusról vallott felfogásának és a kapitalista fejlődésről kialakított víziójának népszerű összegzésére készítette a második világháború alatt, és 1943-ban jelent meg. E művének igazi reneszánsza a 20. század utolsó évtizedeiben indult meg.29 A második világháború körüli évtizedek – szemben Schumpeter elméletével – Keynes felfogásának általános elismertségét hozták.

De ma már tudjuk, az igazán hosszú táv sok mindenben Schumpeternek adott igazat, s nem Keynesnek. Keynes egyik mondása szerint a végtelenséget praktikusan nézve két generáció jelenti, s ennyi ideig kétségtelenül az ő elmélete uralkodott a fejlett világban. Keynes másik, még híresebb mondása volt, hogy hosszú távon mindannyian halottak vagyunk. Erre utalt Paul Samuelson 2003-ban. „Most, az ezredfordulón, amikor a teljes tényező termelékenység figyelemreméltóan szárnyal Amerikában és szerte a világon, bolondok és bölcsek egyaránt Schumpeter dicsőségét magasztalják... Szóval Keynes tévedett: hosszú távon nem vagyunk mindannyian halottak” (Samuelson, 2003, 467).

A meginduló és szélesedő állami szerepvállalás a kezdetektől kiváltotta a klasszikus liberális értékeket, a szabadságot védők félelmét. Friedrich Hayek híres munkájában, az Út a szolgasághoz című könyvében már 1944-ben felhívta a figyelmet a veszélyekre. Ugyanabban az évben jelent meg, mint Polányi Károly nagy átalakulása. Mind a ketten Közép Európából menekültek nyugatra, s Anglia állt elemzésük fókuszában, de gyökeresen más következtetésekre jutottak. Hasonlóan Schumpeterhez, Hayeknek is olyan műve vált a legolvasottabbá, amit ő maga nem sorolt a tudományosan kiugró teljesítményei közé, de valójában már ebben érezhetjük egész életművét átható vízióját.30 Hayek művének legfontosabb mondanivalója, hogy a kezdetben esetleg ártalmatlannak tűnő állami beavatkozás igen mélyreható folyamatokat indít el, nemcsak a gazdaságban, hanem még ennél is mélyrehatóbban, az emberek szokásaiban, magatartásában, elvárásaiban. A „mindenre kiterjedő kormányzati ellenőrzés nyomán kibontakozó legfontosabb változás pszichológiai jellegű, a népesség jellemének átformálódása. Ez szükségképpen lassan megy végbe egy olyan folyamat során, amely nem mindössze néhány évet vesz igénybe, hanem egy vagy két generációt is átfoghat. Fontos felismernünk azt, hogy egy népesség politikai eszméi és viszonya a hatalomhoz épp annyira következményei, mint okai az életkeretet adó politikai intézményeknek” (Hayek, 1991/1944, XIV).

Ez utóbbi összefüggés különösen fontos, hogy megértsük az elmúlt több mint fél évszázad fejleményeit. A népesség fokozódó elvárásai, különösen az általános választójog keretei között, erősödő nyomást gyakorolnak a kormányzatokra a juttatások növelése iránt, illetve a jövedelmi biztonság és kiegyenlítés irányába. „Egy adott jövedelem biztonságát azonban nem lehet mindenkinek megadni, ha engedélyezni akarjuk a foglalkozás megválasztásának bármiféle szabadságát... egyszer ennek, másszor annak a csoportnak kedveznek, s így folyamatosan bizonytalanabb helyzetbe kerülnek azok, akik kimaradnak az osztásból. Nem csoda hát, hogy privilégiumának értéke folyamatosan növekszik, követelése egyre sürgetőbbé válik, míg végül semmilyen ár sem tűnik túlságosan drágának érte, beleértve a szabadság feladását is” (Hayek, 1991/1944, 171).

A demokrácia kiterjedése és az állami újraelosztás iránti növekvő igény közötti összefüggést31 Polányi is kiemelte. „Az állam intervenciós késztetésének erőssége a politikai szféra felépítésétől és a gazdasági baj mértékétől függött. Amíg a választójog korlátozott volt, és csak kevesek bírtak politikai befolyással, az intervencionizmus sokkal kevésbé volt sürgető probléma, mint amilyenné az után vált, hogy az általános választójog az uralkodó milliók orgánumává tette az államot” (Polányi 2004/1944, 263–264). Hayek a jövedelem igazságosabb és méltányosabb elosztását nevezte az állami beavatkozás legméltányolhatóbb okának. Ez az „egyetlen olyan érv, amelynek komoly nyomatékot lehet adni. Vitathatatlan ugyanis, hogy ha valamilyen előre meghatározott mértéknek megfelelően akarjuk elosztani a gazdagságot, ha tudatosan kívánunk dönteni arról, hogy kinek milyen javak jussanak, akkor meg kell terveznünk az egész gazdasági rendszert. A kérdés azonban továbbra is fennáll; vajon nem kell-e nagyobb árat fizetnünk azért, hogy megvalósítsuk valakinek az igazságosságeszményét, s vajon ezzel nem idézünk-e elő nagyobb elégedetlenséget és elnyomást annál, amit a gazdasági erők szabad játékával való visszaélés valaha is létrehozott” (Hayek, 1991/1944, 140–141).

Hayek nagysikerű könyvének mondanivalója olyan időszakban érlelődött meg, amikor a tőkés rendszer válsága, a fasizmus és a szocializmus előretörése párhuzamosan, s több szempontból összefonódva jelent meg, majd mindez egy soha még nem látott világégésbe torkolt. Az 1929/1933-as válság fokozta a kormányzati szerepvállalást, de utána sem szűnt meg, mivel a háború előtt is erősödött a kontinensen az állami irányítás és beavatkozás, párosulva fokozódó protekcionizmussal, és önellátási törekvésekkel.32 A hadiállapotban pedig szükségszerűen mindenhol központi hadi gazdálkodást vezettek be, ami természetszerűleg egyfajta tervezést is hozott az országok gyakorlatába. A második világháborút követő évtizedek fejleményei, a fasizmus bukása, a kapitalista és a szocialista rendszerek fejlődésének szétválása ugyan módosított a megjelenési formákon – vélte Friedrich Hayek, de az állam előretörésének következményein nem. A könyv újabb kiadásához a hatvanas évek közepén írt előszavában így fogalmazott. „Az Olvasó talán felteszi a kérdést: azt jelenti-e vajon mindez, hogy még mindig kész vagyok védelmezni könyvem valamennyi fő következtetését? A kérdésre a válasz egészében véve igenlő, azzal a fontos megszorítással, hogy a terminológia időközben megváltozott, s ezért a könyvben mondottak félreérthetők. A szocializmus annak idején egyértelműen a termelési eszközök államosítását, valamint az ezt lehetővé és szükségessé tevő központi gazdasági tervezést jelentette. Ebben az értelemben például Svédország ma sokkal kevésbé szocialista módon szervezett, mint Nagy-Britannia vagy Ausztria, bár Svédország általában sokkal inkább szocialistának számít. Ez annak a ténynek tudható be, hogy a szocializmus immár főleg a jövedelmek adózás révén történő nagymértékű újraelosztását és a jóléti állam intézményeit jelenti. A szocializmus ez utóbbi típusában a könyvemben tárgyalt hatások lassabban, közvetettebben és kisebb átütő erővel jelentkeznek. Hitem szerint a végeredmény tendenciájában nagyon hasonló, bár az azt előidéző folyamat nem pontosan azonos az ebben a könyvben leírttal” (Hayek, 1991/1944, 17–18).

A laissez faire korszak vége, az ebből következő válságos évtizedek nemcsak a tőkés vegyes gazdaság új modelljét formálták ki, de ugyanez a kudarc és átmenetiség hívta életre az állam uralta antidemokratikus modelleket is. A fasizmus és a szocializmus gyökere közös volt. A szélsőséges állami beavatkozás, a demokrácia felszámolásának végzetes következményeire George Orwell hívta fel a figyelmet igen sajátos formában, ugyancsak a második világháború éveiben, 1943/1944 írt Állatfarm című tündérmeséjében. A könyvbeli Hétparancsolat legfontosabbika, hogy „minden állat egyenlő”, a történet végére már úgy módosul, hogy „minden állat egyenlő, de egyes állatok egyenlőbbek a többinél” (Orwell, 2006/1945, 126), s egyben a többi hat szabály el is tűnik. Még drámaibb módon írja le a zsarnokság anatómiáját Orwell az 1984 című könyvében (Orwell, 1989/1948).

A 20. század második felének nagy rendszerei a laissez faire rendszer felbomlásában gyökereztek. Az állam megnövekvő szerepe általános tendenciává vált. A tőkés gazdaságokban különböző kombinációi alakultak ki a piacnak és az állami beavatkozásnak. A kevésbé szerencsés, periferikus és félperiferikus régiókban az államvezérelt piacellenes szocialista rendszerek kerültek hatalomra. Mindez a világ viszonylag fejlettebb részére volt jellemző. A fejlődő országok elhelyezkedésük, hagyományaik, kötődéseik alapján igyekeztek sikeresen vagy kevésbé sikeresen közelebb kerülni a fejlett világ valamelyik modelljéhez. Ugyanakkor a növekvő állami szerepvállalás itt is megfigyelhető, ez valóban világjelenségnek tekinthető a 20. század második felében.

Polányi Károly az állami beavatkozást, az emberek „védelmét” szükségszerűnek vélte, s a korszak átalakulását visszatérésnek ítélte ahhoz, hogy a gazdasági rendszert alá kell rendelni a társadalmi rendszernek és érdekeknek. Az „önszabályozó piac eszméje utópikus, és fejlődését a társadalom önvédelme állította meg” (Polányi 2004/1944, 188). Ha a társadalom érdekei határozzák meg a gazdasági szférát is, akkor nem kell félni a szabadság elvesztésétől, állítja Polányi. A korlátok felismerése és a lehetőségek kihasználása helyes útra vezetheti a jövő fejlődését. „A társadalom valóságának türelmes elfogadása rettenthetetlen bátorságot és erőt ad az embernek, hogy megszüntessen minden megszüntethető igazságtalanságot és szabadsághiányt. Amíg az ember híven teljesíti azt a feladatát, hogy nagyobb szabadságot teremtsen mindenkinek, nem kell attól félnie, hogy akár a hatalom, akár a tervezés ellene fordul és megsemmisíti azt a szabadságot, amelyet az ő segítségükkel épít. Ezt jelenti a szabadság egy összetett társadalomban, és ennél több bizonyosságra nincsen szükségünk” (Polányi 2004/1944, 320).

A második világháború után kialakuló vegyes gazdaság és világgazdasági rendszer számos elemében új pillérekre épült. Ezzel a válságos évtizedeket, háborút követően megújult a tőkés gazdaságok rendszere, ami több évtizedes virágzást tett lehetővé.

• A 19. század végén felbomlott hatalmi egyensúlyi rendszer helyére a kapitalizmus és a szocializmus közötti ellentét lépett, amely a kölcsönös fenyegetettség és elpusztíthatóság egyensúlyát hozta egészen a kilencvenes évekig. A közös ellenség, fenyegetettség a korábban évszázadokig egymással viaskodó vezető tőkés gazdaságokat szükségszerűen egy táborba kényszerítette.

• A nemzetközi aranystandard helyébe a Bretton Woods-i valutarendszer került, a dollár világpénz szerepével. Ez lehetővé tette azt is, hogy a fél évszázados protekcionista világgazdaság helyébe nyitott és bővülő nemzetközi kapcsolatok lépjenek. Ez persze megtört az autark szocialista világ határainál, de működött a fejlett tőkés országok között.

• Az önszabályozó piac helyett egyre erősebb kormányzati jelenlét és reguláció alakul ki, vegyes gazdaságról beszélhetünk.

• Végül a liberális állam helyébe lépett az intervencionista állam. Amely persze országonként, régiónként, kontinensenként nagyon is sokszínű képet mutatott.

• Polányi ezt ugyan külön nem emelte ki, de valójában Anglia centrumként kezelése volt az ötödik sarokköve az általa vizsgált rendszernek. Polányi könyve Angliát és Európát vizsgálta a 19. századi civilizáció összeomlását elemezve. A második világháború után azonban, közel két évszázad után, a világ centruma végleg áttevődött Angliából az Egyesült Államokba.33

Hatalmas, és nemcsak a gazdaságra kiható változások ezek, amelyek a válságos és háborús évtizedek után hatalmas fellendülést tettek lehetővé a fejlett tőkés világban a második világháborút követő közel negyedszázadban. Az eddigiekben, az I. részben, lényegében vizsgált korszakunk előzményeivel, gyökereivel foglalkoztunk, ami hátteret adhat a következő fejezetnek is, amely a hetvenes évekig terjedő korszakot elemzi. Terjedelmi korlátok miatt a közgazdasági gondolkodás témánkat érintő előzményeiből is csak a legfontosabb mozzanatokat, iskolát teremtő egyéniségeket emelhettük ki, az alapokat, az elmélettörténeti teljesség igénye nélkül. A későbbiekben, témánkra koncentrálva, így szintén szükségszerűen szelektíven, még visszatérünk a gazdaságelmélet második világháború utáni fejleményeire.

Jegyzetek

4 A továbbiakban is sok ilyen, keresztmetszeti, egy-egy évre vonatkozó ábrát fogunk használni a vizsgált országok jellemző adatainak bemutatására. Az országok ilyenkor fejlettség szerinti sorrendben szerepelnek. A folyamatos vonalnak az adott országnál levő értéke a jobb oldali tengelyen mutatja is ennek a nagyságát. A fejlettség mércéje Agnus Maddison térben és időben összehasonlítható számításaiból valók. Ezek 1990-es nemzetközi dollárban kifejezett GDP/fő értékek (Maddison, 2003). A bal oldali tengelyen szerepelnek az éppen bemutatandó adat értékei, általában a GDP százalékában kifejezve. Jelen esetben ez a központi költségvetés kiadásainak a GDP-hez viszonyított nagysága.

5 Ez alaposan meg is tépázta Irving Fisher szakmai tekintélyét. Ez persze nem példa nélküli, hiszen a 2007/2009-es válság szinte az egész közgazdász szakma tekintélyét kérdőjelezte meg, egyfajta válságot hozva a tudományágra is (Csaba, 2009a; 2009b).

6 És ez igaz az összes kormányzati kiadás nagyságára is (Tanzi–Schuknecht, 2000, 6).

7 Mussolini Olaszországa 1935 októberében rohanta le Etiópiát, Japán pedig 1937-ben ismét megtámadta Kínát.

8 A nemzetközi pénz- és tőkepiac globalizálódási folyamata ezt a folyamatot még tökéletesebbé, világméretűvé tette a 20. század második felében.

9 A 20. század húszas éveinek végéig ez volt a Great Depression, s csak az újabb nagy válság vette el ezt a címet és nevet tőle.

10 Polányi Károly A nagy átalakulás című művében részletesen elemezte ezeknek a törvényeknek az okait és következményeit. Ahogy írta, a szegénytörvény „kifejezés a modern korban igen zavaró, mert a ‚szegény’ és a ‚pauper’ meglehetősen egyformán hangzik. Valójában az angol nemesek minden személyt szegénynek tartottak, ha nem volt elég jövedelmük ahhoz, hogy munka nélkül megéljenek. A ‚szegény’ így gyakorlatilag egyjelentésű volt az ‚egyszerű emberrel’” (Polányi, 2004/1944, 123). Éppen ezért a korai századokban, az 1700-as évek végéig a segélyezés még nem volt megbélyegző.

11 Ennek is voltak már előzményei, az 1388-ban alkotott szegényjogi törvény, s egy „korszerűbb”, 1576-ban, amelyre az 1601-es szegénytörvény épült (Barr, 2009/1987, 54).

12 Sajátos történelmi körülmények és politikai erőviszonyok is közrejátszottak a „régi” szegénytörvény angliai kiterjedt alkalmazásához. Ennek költsége Angliában 1750 és 1830 között a nemzeti termék 1%-áról 2,5% fölé emelkedett, amely növekedés egyik fontos oka volt annak, hogy 1834-ben „új” szegénytörvényt fogadtak el, a jogosultságok drasztikus csökkentésével. A 19. század első évtizedeiben Hollandiában az ilyen jellegű kiadások a nemzeti termék 1,5%-a körül mozogtak, Belgiumban ez 1% körüli. A század végére mindenhol a nemzeti termék 0,5%-ára csökkent ez az érték (Lindert, 2004, 46).

13 Becslések szerint az Egyesült Királyságban 1831-ben a férfiak (családfők) 8,6%-a rendelkezett szavazójoggal, 1868-ban 31,4%-a, 1886-ban 63%-a, 1918-ban 88,6%-a (Lindert, 2004, 72). Az Egyesült Királyságban e folyamat jóval előrehaladottabb volt, mint a kontinens legtöbb államában.

14 70 éves kor után járt a jogosultaknak.

15 Német előzménynek tekinthetjük, hogy német nyelvterületen már korábban megjelent a Wohlfahrstaat fogalma.

16 Maga Beveridge a jóléti állam fogalmát tudatosan nem használta, a „télapó hozza” vagy a „szép új világ” hangulati mellékhatása miatt. Inkább a szociális szolgáltató állam (social service state) kifejezést alkalmazta (Flora–Heidenheimer, 1998, 20).

17 HM Treasury – THE UK’s Economics & Finance Ministry

18 Hasonló a helyzet, mint Keynesnél, aki élete végén maga hívta fel követőinek figyelmét arra, hogy amit írt, azt nem szabad úgy értelmezni, mintha a piac nem lenne alapvetően fontos. Beveridge pedig, a társadalmi gondoskodás modern megalapozója az öngondoskodás kulcsfontosságát hangsúlyozta. Mindkettőjük figyelmeztetése bizony igen sokszor figyelmen kívül maradt a következő évtizedek – a gyakran éppen rájuk hivatkozó – gazdaság- és szociálpolitikája során.

19 Persze ez a megközelítés sem előzmény nélküli, hiszen a Weimari Köztársaság Alkotmánya 1919-ben már rögzítette a szociális jogokat.

20 Titmuss, Richard Morris (1958) Essays on „The Welfare State”. Allen & Unwin, London

21 Több száz év elteltével is friss és ismerős a „recept”.

22 „Mint a nemzetgazdaságtan történetéből tudjuk, a merkantilizmus szerepe ezzel még nem ért véget, Angliában csak akkor szerepelt le véglegesen, amikor a puritán dissenterek (élükön Cobdennel és Brighttal) kivívták a szabad kereskedelmet és szövetségre léptek az ekkorra már mindenféle merkantilista támogatást nélkülözni tudó ipari érdekekkel” (Weber, 1979, 279). A Richard Cobden és John Brigth által 1838-ban alapított Gabonatörvény-ellenes liga csak 1846-ban tudta elérni a törvény megszüntetését, és még ez után teljesedett ki a szabad kereskedelem Anglia oldaláról. Ugyanakkor a kontinensen és az Egyesült Államokban még sokáig fennmaradt a protekcionizmus a belső iparfejlődés védelmében.

23 1890-ben a közel 43 ezer km hosszúságú vasúthálózatból 38 ezer km volt már állami kézben az 1879-ben megindult tömeges állami felvásárlást követően (Berend–Ránki, 1987, 258–259).

24 Wagner tette idézőjelbe.

25 Erre vonatkozik az ismert „vonósnégyes paradoxon”, vagyis, hogy ahhoz 100 éve is, most is négy ember szükséges, hol itt a termelékenységemelkedés? A példa abból ered, hogy William Baumol és William Bowen az előadóművészet példáján vizsgálódtak (Baumol–Bowen, 1966).

26 Érdekes módon mind a ketten ugyanabban az évben, 1883-ban születtek. További véletlen, hogy abban az évben halt meg Marx is, akinek munkásságát egyébként Schumpeter legtöbb kortársánál sokkal jobban ismerte.

27 Ezzel Keynes „nemzetközi hírneve felragyogott, mikor is emberek hasonló belső tudással, de kevesebb bátorsággal, vagy hasonló bátorsággal, de kevesebb belső tudással csak hallgattak és hallgattak” (Schumpeter, 2006/1954, 1136).

28 „New Economics of Spending.” A második világháború után a Keynes elmélete alapján kibontakozó irányzatra széles körben az új közgazdaságtan (New Economics) elnevezést használták.

29 Összehasonlították a tudományos idézettséget Keynes és Schumpeter között az 1956 és 2006 közötti fél évszázadra. A nyolcvanas évek végéig, ha kis mértékben is, de Keynes vezetett, de utána Schumpeter idézettsége egyre jobban meghaladta az övét. A kétezres évek közepén közel kétszer többen idézték Schumpetert, mint Keynest (Diamond, 2009).

30 Az 1976-os kiadáshoz írt előszavában Hayek így fogalmazott. „Sokáig némi nemtetszéssel vettem tudomásul, hogy szélesebb körben ismernek egy általam pamfletnek tekintett írásom kapcsán, mint szigorúan tudományos munkámról. Ám ha az annak idején kifejtett megállapításaimat ama kutatás fényében vizsgálom, amit e problémákkal kapcsolatban az elmúlt harminc évben végeztem, immár nem kísért ez az érzés.... Most, amikor a bevezetés miatt újra elolvastam, már nem érzem szükségességét semmiféle apologetikának, hanem első ízben vagyok valóban büszke erre a könyvemre – nem utolsósorban arra a meglátásra, amely rávett, hogy művemet ‚valamennyi pártállású szocialistának’ ajánljam” (Hayek, 1991/1944, 17–19).

31 Ennek történelmi fejlődését kiválóan mutatta be Peter Lindert (2004). A második világháború utáni következményeket James Buchanan és Richard Wagner elemezte átfogóan (Buchanan–Wagner, 1977).

32 A kontinens számos országában az „állam nagymértékben kiterjesztette szabályozói, finanszírozói és vásárlói szerepét, és a gazdaság több ágazatának is tulajdonosa lett. A két világháború közötti évtizedekben mind jobban megtagadták a laissez faire-t, és protekcionizmussal, szabályozott piacgazdasággal váltották fel, amelyben az államnak fontos szerep jutott” (Berend, 2008, 75).

33 Ezt Alexis de Tocqueville már jó egy évszázaddal korábban lényegében megjósolta. El „fog jönni tehát az az idő, amikor Észak-Amerikában százötvenmillió, egymással egyenlő ember él majd, akik mind ugyanahhoz a családhoz tartoznak, ugyanaz lesz az eredetük, a civilizációjuk, a nyelvük, a vallásuk, ugyanazok az erkölcseik és szokásaik, ily módon a gondolat ugyanabban a formában fog keringeni, ugyanazokat a színeket fogja festeni. Minden egyéb kétes, de ez biztos. Márpedig ez valami egészen újat jelent majd a világ számára, aminek a jelentőségét még a képzelet sem tudja megragadni” (Tocqueville, 1993/1835/1840, 584).