Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2013

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-615-5385-01-8

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Szöveg: Mario Pasqualotto

Illusztráció: Stefano Turconi

Fordította: Ungváriné Simon Nóra

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

A mű eredeti címe: Agatha Mystery. La perla del Bengala

Original edition published by Istituto Geografico De Agostini S.p.A., Italia

© 2010 Atlantyca Dreamfarm s.r.l., Italia

© 2013 Manó Könyvek Kiadó Kft.

Hungarian translation © 2013 Ungváriné Simon Nóra

Sir Steve Stevenson

A REJTÉLYES BENGÁLIAI ESET

Illusztráció:

Stefano Turconi

A második küldetés

SZEREPLŐK

Agatha

Tizenkét éves, rendkívüli memóriája van. Krimiírónőnek készül.

Larry

A jó nevű Sólyomszem Detektívképző Iskola kétbalkezes diákja.

Mr. Kent

Hajdani ökölvívó, jelenleg hamisítatlan angol főkomornyik.

Watson

Szibériai macska, szaglása akár egy rendőrkopóé, bele is üti mindenbe az orrát.

Raymond bácsi

Természetfotós és ügyes kígyóbűvölő.

ÚTI CÉL:

INDIA – BENGÁLI-ÖBÖL

A FELADAT

MEGTALÁLNI A HÍRES ÉS ROPPANT ÉRTÉKES BENGÁLIAI GYÖNGYÖT, AMIT KÁLI ISTENNŐ TEMPLOMÁBÓL RABOLTAK EL, A GANGESZ FOLYÓ PARTJÁNÁL.

STEVE IRVING EMLÉKÉNEK

KÖSZÖNET ENZO SAMARITANINAK ÉS PARAMA KARUNA DEVINEK, AZ INDIÁRÓL ÉS ANNAK HIHETETLEN KULTURÁLIS GAZDAGSÁGÁRÓL SZÓLÓ ÉRTÉKES INFORMÁCIÓKÉRT.

Október közepén, egy szombat délutánon Larry a váratlanul kinyíló esernyők dzsungelén próbált áttörni. A hirtelen érkezett zivatar miatt szinte a semmiből termett elő az ezernyi ernyő. London néhány perc alatt a Dickens-regényekből ismert szürke, koszos és sáros nagyvárossá változott.

A tizennégy éves, cérnavékony Larry ugyanolyan volt, mint a többi kamasz, kivéve azt az egy furcsaságot, hogy detektívnek készült, habár az ismerősöknek azt mondta, hogy online tanfolyamot végez, aminek a végén marketing diplomát fog kapni.

Csak néhány családtagja tudta az igazságot, köztük csodás unokahúga, Agatha Mistery.

– Elnézést! – mondta Larry a parókaüzlet kirakata előtt karót nyelten ácsorgó nőnek.

Futtában ugyanis leverte az asszony retiküljét, ami egy pocsolyába esett. A fiú gyorsan fölkapta, megtörölgette, és visszaadta.

– Tessék, olyan, mint új korában! – nyugtatta meg zavart mosollyal. Tovább folytatta útját, a háta mögötti élénk tiltakozást meg sem hallva.

A barátai már várták a Hasting utcai bowlingpályán, és órája szerint bizony húsz perc késésben volt.

Szokás szerint elkényelmeskedte a reggelt: későn ébredt, elrágcsált egy szelet hideg pizzát, közben rapzenét hallgatott, majd elhagyta a Baker Palace legfelső emeletén lévő lakását, anélkül, hogy megnézte volna, milyen az idő.

Egy londoni esetében ez óriási hiba. A vihar váratlanul érte. Először egy üzlet ponyvája alatt keresett menedéket, remélve, hogy csak rövid záporról van szó, de az eső egyre jobban szakadt, és Larry nem vesztegethetett el több időt. Futásnak eredt, és csak akkor állt meg, amikor egy forgalmas útkereszteződéshez ért. Addigra csuromvizes volt feje búbjától a talpáig.

A Richmond sugárútnál piros lámpát kapott; pedig már csak háromsaroknyi távolságra volt a céltól.

Egy kovácsoltvas korlátnak támaszkodva lihegett pár pillanatig. Barátai talán már el is kezdtek melegíteni a hagyományos szombat esti versenyre… De akkor miért nem hívták még, hogy megkérdezzék, merre jár?

A gondolatra elsápadt.

– Anyám, borogass! – nyögte. Idegesen végigkutatta a nadrágzsebeit.

Néhány aprópénzt leszámítva üresnek bizonyult valamennyi. Megtapogatta az övtáskáját, amibe az értékes készülékét szokta tenni. Túlságosan könnyűnek érezte. Valóban, ott sem találta meg, amit keresett.

– Hová tettem? – jajdult fel, miközben szíve a torkában dobogott.

A Sólyomszem Detektívképzőben, a neves nyomozóiskolában, ahová járt, volt egy fontos szabály: soha ne válj meg a munkaeszközödtől. Itt nem a hagyományos nyomozókellékekről beszélünk, mint nagyítólencse, adó-vevő vagy különféle műszerek.

Ugyanis mindezek a funkciók, sok másikkal együtt egyetlen ultratechnológiás szerkezetben rejteztek, melyet EyeNetnek neveztek.

Ha elvesztette ezt a fantasztikus kütyüt, akkor bizony benne van a slamasztikában. Folytatta átázott ruháinak tapogatását, miközben karjaival úgy verdesett, akár egy polip. Közben a lámpa zöldre váltott, és a túloldalról újabb hullámzó tömeg érkezett esernyőkkel.

Larry a járdán maradt, a fejét fogta, és megpróbálta felidézni az előző este eseményeit. Clarke lakásában játszott, majd éjfél körül rettentő álmosan hazament. Lerogyott a díványra a bekapcsolt tévé előtt, és ruhástul elaludt. Nem rémlett neki, hogy föltette volna a dívány feletti kis akasztóra az EyeNetet. Ez pedig csak egyet jelenthet…

– Clarke! – kiáltotta olyan hangosan, hogy a járókelők izgatottan dugták ki fejüket az esernyőjük alól.

– Clarke-éknál hagytam.

Larry keresztülrohant a Richmond sugárúton, s nem vette észre, hogy a lámpa ismét pirosra váltott. Az átkelését dudálás, fékcsikorgás kísérte; csak kis híja volt, hogy nem okozott tömegkarambolt.

A rendőr, aki a forgalmat irányította, ráfütyült és magához intette. Larry oda se fordult, a vágy, hogy visszaszerezze az EyeNetet, szárnyakat adott a lábainak.

Öt perccel később, lihegve esett be a Hastings utcai bowling-pályára, és tekintetével Clarke-ot kereste. A pályákon már mindenütt játszottak, a parketten guruló golyóbisok döngése betöltötte a helyiséget.

Larry átugrotta a díványt, amin a barátai ültek, nem is köszönt nekik. Átrohant a pályán és elkezdte Clarke-ot rángatni, aki éppen dobott. Emiatt aztán a golyó jócskán eltért a helyes iránytól, és az oldalsó árokban gurult végig.

A kijelzőn nulla pont jelent meg.

– Larry – dühöngött Clarke. – Ez biztos tarolás lett volna! Ehelyett jól elszúrtam miattad.

– Tudod, hol van az én… Hol van a mobilom?

– Nálam felejtetted.

– Jól van. Illetve nem annyira – mondta komolyan a fiatal detektív. – Akkor el kellene mennem érte. Méghozzá most.

– Nézz csak magadra, Larry! Kész katasztrófa vagy – szólt közbe az ellenszenves Mallory, akinek göndör hajfürtös feje éppen előbújt márkás pulóveréből. Clarke és a többiek nevettek rajta.

Larry tisztában volt vele,  hogy szerencsétlenül néz ki. A haja az arcába lógott, ruhájából csöpögött a víz, mint valami rossz csapból, cipője hatalmas sárfoltokat hagyott a padlón.

– Nyugodj meg, itt van nálam – mondta Clarke, a zsebében kutatva. – Ez a legnagyobb telefon, amit valaha láttam. Utoljára nagyapámnak volt ekkora, még a múlt században. Nem kéne végre lecserélni?

Larry elsiklott a poén felett, és felszabadultan sóhajtott.

– Ó, köszi, sajnos nem tehetem, a papám ajándéka, sokat jelent nekem – hazudta, az EyeNetet öklébe zárva. Aztán látszólag fesztelenül megpaskolt egy hatalmas golyóbist, és évődve hozzátette: – Oké, kicsit megszárítkozom, és mindenkit legyőzök.

Miközben az öltöző felé tartott, Larry gyorsan beütötte a bekapcsoló kódokat. Már fél napja nem volt üzembe helyezve a szerkentyű, és esetleg sürgős üzenetek érkezhettek azóta az iskolából. Fülhasogató trillázás hallatszott, és a kijelzőn villogni kezdett a Sólyomszem iskola szimbóluma. Az üzenetek száma jócskán meghaladta a tízet.

Larry csak az utolsót olvasta el a listáról, és ajkait máris reménytelen kiáltás hagyta el:

– Kalkutta? Indiában? Ebből a csávából csak Agatha húzhat ki.

Barátai látták, amint rakétaként kilő az épületből, mintha maga is bowling-golyó lenne. Megrázták a fejüket, és folytatták a játékot. Hozzászoktak már a Mistery család furcsaságaihoz.