Joan D. Vinge

47 RONIN

Joan D. Vinge

47 RONIN

A forgatókönyvet

Chris Morgan és Walter Hamada

ötlete alapján írta:

Chris Morgan és Hossein Amini

Libri kiadó

Budapest

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

47 Ronin

Copyright © 2013 by Universal Studios Licensing LLLP

47 Ronin is a trademark and copyright of Universal Studios. Licensed by Universal Studios LLLP.

All rights reserved.

Published by arrangement with Tom Doherty Associates, LLC

175 Fifth Avenue, New York, NY 10010

Tor® is a registered trademark of Tom Doherty Associates, LLC.

Hungarian translation © Farkas Krisztina, Bus András, 2013

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Darida Benedek

Olvasószerkesztő Gilicze Gábor

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-363-0

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

www.libri-kiado.hu

www.nyugatiter.hu

Ezt a könyvet nagy tisztelettel

ajánlom a következő embereknek:

a fukusimai ötvennek,

George Takeinek,

Stan Sakainak,

akiknek bátorsága, becsülete és együttérzése megmutatta nekem, hogy bizonyos értékek egyetemesek és halhatatlanok – lépcsőfokok a bölcsességhez vezető ösvényen. Ezek az erények örökkévalóak, csakúgy, mint a negyvenhét hűséges ronin emléke.

„Mindegyikünknek ki kell taposnunk a saját, igaz utunkat, és amikor ezt megtesszük, az az egyetemes utat fejezi ki. Ez a titok.”

Shunryu Suzuki

A bushido kódex hét hagyományos értéke:

GI (igazságosság)

YU (hősiesség és bátorság)

JIN (együttérzés)

REI (udvariasság)

MAKOTO (őszinteség)

MEIYO (becsület)

CHUGI (hűség)

Köszönetnyilvánítás

Mivel az igazság olykor különösebb, mint egy kitalált történet… Köszönet Stephen Turnbullnak (a 47 Ronin című mozifilm tanácsadójának) a japán hadtörténetről szóló számos kiváló könyvéért, különösen a The Revenge of the 47 Ronin – Edo 1703 címűért („Raid” sorozat, Osprey Publishing). Szintén nagy hasznát vettem Tadashi Ehara könyvének: Daimyo of 1867: Samurai Warlords of Shogun Japan; Charles J. Dunn és Laurence Broderick Everyday Life in Traditional Japan című munkájának; Issai Chozanskitól a The Demon’s Sermon on the Martial Arts című könyvnek, William Scott Wilson fordításában; valamint Andrew Rankintól a Seppuku: A History of Samurai Suicide című munkának.

A képekkel társított szövegrészekkel kapcsolatban köszönet Mitsuo Kure The Samurai című művének (Europa Militaria-sorozat) a részletgazdag fotókért és a szamuráj hadviselés különféle vonásait megidéző színészekről szóló írásáért; végül Fiona MacDonald A Samurai Castle című, John James és David Antram illusztrációival megjelent munkájáért.

Köszönet illeti még a google.com, a wikipedia.com és a SamuraiWiki.com oldalakat – „az istenek útikönyveit” –, melyek, ha nem is tartalmazzák az információt, amelyre az embernek szüksége van, nagy valószínűséggel meg tudják mondani, hol keresse.

Mivel a kitalált történet olykor „valóságosabb”, mint a tények…

Köszönet Stan Sakainak, aki az Usagi Yojimbo lapjain mesterien adaptálta képregényre a szamuráj legendát; Laura Joh Rowlandnek lendületes és magával ragadó „Sano Ichiro” című történelmirejtély-sorozatáért, amely éppen a 47 Ronin napjaiban játszódik; Watsuki Nobuhirónak Rurouni Kenshin című mangájáért, valamint a belőle készült animéért; Hayao Miyazakinak a Mononoke-hime című művéért, és a többi anime-filmjéért. Szintén köszönettel tartozom számos egyéb manga- és animesorozat készítőinek, különösen Hiroaki Samurának, a Blade of the Immortal és Takehiko Inouénak, a Vagabond alkotójának; mindkettő mű a Tokugawa-korszakban játszódik.

Mivel olykor egy kép felér ezernyi szóval…

Köszönet az ukiyo-e (a japán fametszetek) művészeinek, akiknek szépséges alkotásai oly élénken idézik fel az időket, melyekben éltek, a múlt legendáival együtt – különösen Yoshitoshinak, Kunioshinak, Kunisadának, Hiroshigének, Hokusainak (és azoknak, akik túl sokan vannak ahhoz, hogy itt felsoroljuk őket). Ők nemcsak hogy mély hatást gyakoroltak az európai impresszionista mozgalomra, de később is ihlették azokat az utódokat, akik a modern képregényalbumok, mangák és animék szerzői lettek, valamint művészek és művészetszerető emberek sorát a világ minden táján.

Köszönet illeti még James Frenkelt, szerkesztőmet a Tor Booksnál, Cindy Changet és Jennifer Eppert az NBC/Universal Studiosnál, valamint Alexander Beshert és fivérét, Arseny Beshert, akik részletekkel szolgáltak az Asano-klánról, annak történetéről, a klán jelképeiről és lobogóiról, melyek különben teljesen hozzáférhetetlenek egy olyan boldogtalan, Amerikában élő írónak, aki nem olvas japánul.

„Veszélyes, ha olyasmiben van igazunk, amiben a törvényes hatalom téved.”

Voltaire

„Harcolni fogunk, de nem dacból,

Valakinek ki kell állnia az igazságért.”

Jewel: Kezek

„Kiválasztott lettél. Indulj el az igaz ösvényen.”

Miyuki Miyabe: Bátor történet

Prológus

Japán, 1680 körül

Ha valaki megkérdezi, azt felelte volna, hogy az életéért harcolt, az életéért futott – egész életében menekült. Amikor meggyötört teste már arra is képtelen volt, hogy felemelkedjen a földről, még akkor is egész lelkével, teljes szívéből ellenállt, álmaiban a Fák Tengeréből menekült, meg a hazugságok elől, amikkel ott traktálták, és nem volt hajlandó azzá válni, amivé változtatták volna.

Ám soha nem volt senkihez elég közel a saját fajtájából, vagy elég hosszú ideig a társaságában, aki megkérdezhette volna.

Ezért hát várakozott, tűrt, és arra a pillanatra gondolt, amikor feltárul előtte az esély – amíg egyszer csak bekövetkezett.

Most pedig futott, ahogy már napok óta, az ősöreg fák sötétjén át, ahová a napfény aligha hatolt be elég mélyre ahhoz, hogy tudassa vele, mikor fordul át a nappal éjszakába. Elkerülte a távoli fényeket, a nyílt térségeket – utat vagy falut, mindent, ami megcsalhatná a tekintetét, és csapdának bizonyulhatna. Nem kockáztathatott, amíg meg nem állapította, mi az valójában, ami felé rohan.

Kezdett úgy tűnni, a hegyek erdőségei soha nem érnek véget, és valóra válik a fenyegetés, hogy nem tesz majd mást, csak körbe-körbe rohan hasztalanul, amíg végül majd visszatér azokhoz, akikhez tartozik.

Ez azonban hazugság volt, ő tudta, hogy a világ többől is áll, mint a Fák Tengeréből – hogy valamiképpen eléri végül az Óceán-tengert, amely valóban végtelen, hiszen a hely, ahol a Fák Tengere húzódott, egy sziget volt, amit „Japánnak” neveztek, és tenger vette körül, amely nagyobb volt mindennél, amit csak el tudott képzelni. És valahol ott várja a föld a tenger szegélyénél: teli napfénnyel, amit csak ritkán pillanthatott meg, virágzó fákkal és a rizsföldek buja zöldjével – és teli emberekkel, akik hozzá hasonlók. A saját népével.

Látta már a létezésük, a földjük létezésének bizonyítékát a lopott zsákmányban, melyet a gazdái hoztak vissza rejtőző világukba; a rongyokban, melyeket odavetettek neki, hogy vegye fel őket, és azt állították, azokat valamikor az ő fajtája viselte.

Látta visszaverődni a képmását az erdei tavacskák sima víztükréről, és tudta, hogy igaz: nem volt közülük való. Ő ember volt. Látott már más embereket is festett tekercseken és könyvekben, néha megpillantotta őket távolról, még a hangjukat is hallotta visszhangozni a völgyek falai között. A mesterei azonban azt mondták, az embereknek nem kellett – magára hagyták a halál vagy a démonok prédájául, és téved, ha azt hiszi, hogy valaha is visszafogadnák.

Nem volt hajlandó meghallgatni őket, és megesküdött, hogy egy napon rátalál a hazafelé vezető útra, megtalálja a helyet, ahol szívesen fogadják, még azután is, hogy olyan hosszú időre nyoma veszett.

Egy napon… talán már ma.

Ritkulni kezdett az erdő, megváltozott a fény, élesebb lett, ahogy a fák fogyatkoztak előtte. Közöttük időnként az égboltot visszatükröző vízfelületet pillantott meg, és tágas, zöld mezőket, a szín olyan élénken ragyogott, ahogy még sohasem látta azelőtt.

A lélegzete a mellkasában rekedt, amint hirtelen előbukkant a fák közül, és betöltötte a látóterét egy olyan világ, melyet addig csak az álmaiban látott. Megtántorodott, megállt, és a kezével beárnyékolta a szemét a nappali verőfény ragyogása ellen. Ez nem lehet káprázat – még az ő hatalmuk sem képes ilyen mérhetetlenül nagy dolgot láttatni vele, ha az nem valódi.

Ám amikor végül megindult a nyílt térség felé, a teste megingott a körülötte lévő üresség döbbenetétől: nem volt előtte egyéb, mint egy nyílt mező és az ég, ő pedig olyan védtelen maradt, mint a nyúl, amely fölött sólymok keringenek. Hirtelen a tudatára ébredt, milyen bizonytalanokká váltak a lábai, és hogy a teste reszket a kimerültségtől. A hasa fájt az éhségtől, a látása elhomályosult, a szeme égett, mintha megérkezése az álmok földjére hirtelen túlságosan is valóságossá tette volna a saját létezését. A karját továbbra is pajzsként tartva a fény ellen erőt vett magán, hogy menjen tovább, hogy összpontosítson az előtte húzódó útra, és ne nézzen se hátra, se lefelé.

Ezért nem vette észre a part meredélyét, amely hirtelen tűnt el a lába alól. Elvesztette az egyensúlyát, és éleset kiáltott, amint nehéz csobbanással a patakba zuhant. Csak feküdt az éles köveken, ahová esett, végképp kimerülve, és ismét mozgásképtelenül, maga is akár egy kődarab. A hűvös víz átfolyt a teste fölött, és csillapította a zúzódások és karcolások fájdalmát, melyekről túl sokáig nem vett tudomást. Nem hallott mást, csak a lélegzete reszelős sípolását, és a fülében dörömbölő vért.

Ekkor magasan a levegőben meghallotta egy sólyom vijjogását, amely megpillantotta a zsákmányát. Küszködve megpróbált talpra állni, ahogy a menekülési ösztön, az ösztön, hogy fusson tovább, ismét felébredt benne. Remegő karjai azonban nem voltak többre képesek, mint hogy hagyták az oldalára rogyni, mielőtt ismét összecsuklott, és nem volt többé képes sem mászni, sem felállni, de még térdre emelkedni sem. Abban a pillanatban semmi sem jutott az eszébe, ami elég rémisztő vagy szörnyűséges ahhoz, hogy mozgásra késztesse a testét.

Érezte, ahogy a napsugarak szokatlan érintése felmelegíti halottsápadt arcát, két csukott szemhéja úgy izzott, mint egy-egy rizspapír lámpás. Csak feküdt, várt, és már azon tűnődött, vajon a következő ismeretlen érzés a húsába tépő sólyomkarmok okozta fájdalom lesz-e, amikor közeledő állatok nesze ütötte meg a fülét – köveknek ütődő patáké, a magas fűben surrogó lábaké: lovak lehetnek? És emberi hangok…

Olyan mozdulatlanul feküdt, mint a halottak, hallgatta, ahogy közelednek, és remélte, hogy bárkik legyenek is, halottnak hiszik majd, és úgy mennek el mellette, mint egy árokba hajított tetem mellett.

Most azonban árnyak vetültek rá, ahogy a lovasok megálltak a patakparton, éppen fölötte. Bőr, kelme neszét, és fém koccanását hallotta, amint előrecsúsztak a nyeregben. Résnyire kinyitotta a szemét, hogy lássa, ki vagy mi talált rá.

A két, hozzá legközelebb álló lovas, neki úgy tűnt, lehetetlen magasságból és szögből bámult le rá: két férfi, akiknek az öltözéke furcsább és finomabb volt, mint amit valaha látott. Mindkettejük oldalán két összeillő kard, melyek szamuráji rangjukat jelölték – a Fák Tengerén túli világ legelőkelőbb harcosaiét.

Érezte, ahogy egyre több tekintet állapodik meg rajta, amint a többi lovas is csatlakozott a kettőhöz, akik fentről nézték; szinte érezte a súlyát pillantásaiknak. Mozdulatlanul feküdt, alig lélegzett, és a beszédükre fülelt, amely annyira eltért azoktól a hangoktól, melyeket megszokott, hogy alig tudta kivenni a halkan elmormolt szavakat.

– … valóban egy holttest?

– Nem innen való. Kicsoda lehet…?

– Nem, inkább – micsoda. Nem hasonlít emberre.

– Asano nagyúr…!

Az idősebb férfi, aki egy nagyúr méltóságával ült a lova nyergében, a mellette álló harcos felé biccentett.

– Oishi – és odaintett a patakban fekvő fiú felé –, nézd meg, hogy életben van-e.

A fiú teste majdnem elárulta magát, ahogy hirtelen remegés futott végig rajta, amikor a nagyúr mellett lovagló szamuráj leszállt a nyeregből, és megindult lefelé a lejtőn.

Ekkor a nagyúr is leszállt a lováról, noha több hang is tiltakozott. A kesztyűs öklén ülő sólymot átadta valaki másnak, és megállt, figyelmesen követve vazallusa mozdulatait, aki odaért a fiúhoz, megfogta a karját, majd a hátára fordította.

A fiú továbbra sem mozdult, és visszafojtotta a lélegzetét. Résnyire nyitott szemhéján keresztül látta, hogy a nagyúr szemmel látható kíváncsisággal és meglepetéssel bámul le rá, ám az arcán távolról sem árulkodott semmi gyilkos szándékról.

– Nem Akóból származik – jelentette ki teljes bizonyossággal a fiút tartó szamuráj. – Hogyan tudott idáig eljönni? Hiszen nem juthatott át az út menti ellenőrző pontokon.

A nagyúr elindult a patak felé ereszkedő enyhe meredélyen, de az Oishi nevű szamuráj feltartott kezével óvatosságra intette, miközben leguggolt a fiú mellé. Az észrevette, hogy Oishi nem sokkal idősebb nála: a fiatal szamuráj tekintete teli volt gyanakvással, amint az arcába meredt.

Oishi tétovázva kinyúlt, és megérintette a fiú borotvált fején elöl éktelenkedő sebeket, melyek úgy festettek, mintha valaki kiolvashatatlan varázsigét karcolt volna a bőrébe. Ezután egy kesztyűs kéz hirtelen megragadta az állát, és elfordította az arcát, hogy jobban megnézhesse. A szamuráj összehúzta a szemöldökét, és megrázta a fejét.

– Ez nem ember, tono – fordult ismét az urához. – Váltott gyerek – egy alakváltó. Biztosan a Tengu erdőségből érkezett, vagy messziről, a hegyek közül.

– Dehogynem ember – mondta most egy másik hang undorral. Mindenki leszállt a lováról, és összegyűlt a patakpart felső szegélyén. – Félvér. Nézzétek meg az arcát. Valami szalmahajú ivadéka a Holland-szigetekről. Még egy szajha sem viselné egy félvér poronty szégyenét…

Asano nagyúr a beszélő felé fordult, és egy pillantással elhallgattatta. Oishi ismét oldalra fordította a fiú fejét, alaposan megnézte a profilját, és az arcán még jobban elmélyült a fintor.

Ekkor egyszerre megmerevedett, mert a fiú rejtett tokból előhúzott kése hirtelen a torkának nyomódott. Oishi olyan mozdulatlan maradt, mint a kövek a patakmederben, most ő volt, aki lélegzetet sem mert venni. A fiú szeme tágra nyitva, haraggal telve meredt rá. A karja megremegett, és Oishi nyakán keskeny vércsík jelent meg.

Oishi ekkor egy macska fürgeségével megragadta a fiú csuklóját, és olyan élesen megcsavarta, hogy a fiú halkan felkiáltott, és küzdelem nélkül elejtette a kést. Azután az egész teste elernyedt, és ismét kiszállt belőle minden erő Oishi szorításában.

Oishi kíméletlenül a hasára fordította a fiú testét, és sebekkel borított fejét a víz alá nyomta.

– Oishi!

Az Asano nagyúr hangjából kicsengő düh hallatán Oishi úgy engedte el a fiú fejét, mintha megégette volna a kezét.

– De uram! – ellenkezett, és vette a bátorságot, hogy felpillantson. – Ez egy démon, nem gyerek!

– De gyerek – felelte Asano nagyúr, és a hangja szigorú volt, de együttérzés csengett benne, amit Oishi soha nem lesz képes megérteni. – Emeld fel.

Asano nagyúr saját maga nyújtotta a kezét, hogy segítsen Oishinak szárazra húzni a fiú testét. Annak még csuromvizesen és eszméletlenül sem volt szinte semmi súlya, olyan könnyű volt, mintha még a csontjai belsejét is csak levegő töltötte volna ki, mint a madaraknak.

A többi vazallus is társult hozzá, amint megbizonyosodtak róla, valóban ez uruk döntése. Az eszméletlen fiút elvitték a patakpartról, és ráfektették egy ló hátára, melyet arra szántak, hogy egy kevésbé meglepő zsákmányt szállítson haza a mostanra teljesen elfeledett vadászatról.

*

Éjszaka volt, amikor a fiú ismét kinyitotta a szemét – olyan éjszaka, amilyet még soha nem látott. Valamiképpen rákötözték egy ló hátára, ami megnehezítette a légzést, a gondolkodást pedig még inkább. Az utolsó emléke a fiatal szamuráj tekintete volt, és az erős kéz, amely a víz alá nyomja a fejét…

Most pedig ez. Felemelte a fejét, és megpróbált értelmet adni mindannak, amit meglátott, amikor megállt a ló. Felpillantott a csillagokkal halványan pettyezett éjszakai égboltra a kézzel faragott kövekből épített falak fölött, melyeket festett, vakolt falak és cseréptetők koronáztak. A fáklyák lobogó fényében meglátta lovaikon a férfiakat, akik elfogták – majd egyre több embert gyalogosan, akik körbevették őket. Az arcok hasonlítottak egymásra, ami jó érzéssel töltötte el, mert sokkal, de sokkal inkább hasonlítottak a sajátjára, mint bárkié, akit valaha is ilyen közelről látott.

Amikor erőlködni kezdett, hogy továbbra is szemmel tarthassa őket, köréje gyűltek, az arcukat félig beárnyékolta a sisakjuk – most sokkal testesebbek és magasabbak voltak, mint ahogy elképzelte: komor férfiak az őrök fegyverzetében, akik arcukon ugyanazzal a kifejezéssel bámultak vissza rá, mint amit az Oishi nevű ábrázatán látott, azén, aki megpróbálta vízbe fojtani. Kemény, hideg, megvető pillantással, amely megtelt undorral és gyanakvással: mintha egy démon vagy egy vadállat képébe bámulnának, nem pedig egy emberi lényre – nem egy közülük valóra.

A szívverése kihagyott, a keze ökölbe szorult. Anélkül, hogy érte nyúlt volna, tudta, hogy a kését elvették – mint ahogy azzal is tisztában volt, semmi reménye harc árán kiszabadulni ebből a kőfalakkal körülvett erődből, sem pedig megszökni ennyi ellenséges, jól felfegyverzett harcos elől. Mit akarnak tenni vele? Miért hozták ide?

–… hogy egy szalmahajú ivadéka a Holland-szigetről.

– Vagy lehet, hogy angol?

– Egy démon…

–… veszélyes, meg kell szabadulnunk tőle!

Miközben a mormoló hangokra figyelt, egyszer csak világossá vált előtte, hogy ezek készen állnak… Valamelyik csillogó penge bármelyik pillanatban lenyisszanthatja a fejét, vagy az erős kezek úgy törhetik el a nyakát, mint egy vékony gallyat.

Az erőfeszítés, hogy félelme kimutatása nélkül nézzen szembe ezekkel a pillantásokkal, csődöt mondott. Az Öreg nem hazudott. Odakint sem várta soha semmi, ami jobb lett volna annál…

Rúgkapálni kezdett a kötelek között, melyek a ló hátára rögzítették, mint légy a pókhálóban, mert a pánik a tüdejébe hatoló vízhez hasonlóan öntötte el a testét – végül érezte, ahogy egészen alámerül benne.

És ekkor hirtelen egy újabb arc bukkant fel előtte, olyan váratlanul, mint a hold tányérja. Egy lányé, aki talán még nála is fiatalabb volt; hosszú, fekete haja úgy omlott alá, mint egy selyem vízesés… a kezében lámpást tartott, repdeső köntöse a holdfény és a kora tavasz színeiben játszott, virágok és patakok díszítették.

A szamurájok hátrébb léptek, és úgy hajtottak fejet előtte, mint egy istennő előtt, miközben a lány tökéletes nyugalommal haladt előre közöttük, amíg egyszer csak ott állt előtte. Felemelte a lámpást, és ezzel meleg, védelmező fénnyel burkolta be kettejüket; ő felpillantott, a lány pedig nyugodtan visszanézett rá. A félelem a fiú szemében csodálkozássá szelídült, ahogy a lányt nézte, és rájött, hogy annak tekintetében sem félelem, sem undor nincs, pusztán csendes kíváncsiság, és aggodalom, amely lassan együttérzéssé változott, mintha valamiképpen a fiú minden gondolatát és érzését értette volna anélkül, hogy egyetlen szó is elhangzott volna akár kettejük, akár mások között.

A lámpás fényében a fiú észrevette, hogy a szamuráj nagyúr még mindig a lován ül a lány háta mögött. A fiú döbbenten látta, hogy mosoly ömlik szét az arcán, amint őket nézi, amint a lányt nézi… a büszkeség és a beleegyezés mosolya.

Ahogy a vadásztársaság megindult előre a kastély felső udvarára, a lány megfogta a ló kantárját. Amikor az egész testén elhatalmasodó megkönnyebbüléstől már csaknem lezárult a szeme, a fiú még akkor is kapaszkodott a lány pillantásába, a pillantás túlvilági szépségébe, abba a szelíd elfogadásba, amelybe szinte valamiféle tisztelet vegyült, amikor a lány visszanézett rá. Úgy lépkedett mellette, mintha nemcsak a lovát, de a sorsát is vezetné, és bátorítaná, hogy akárhová viszik is, amíg az ő védelme alatt áll, semmi bántódás, semmi gonoszság nem érheti.

Amikor ráeszmélt, hogy amióta csak az eszét tudja, először van biztonságban, hagyta, hogy a szeme lecsukódjon.

*

– Nem fél a mai vadászat zsákmányától, Mika úrnő?

Mika felnézett Oishi Yoshióra, apja karoujának – fő vazallusának – fiára, aki óvatosan vezette a lovát az oldalán. Megrázta a fejét, mert a kérdés zavarba hozta.

– Miért kéne félnem? – kérdezte, és akarata ellenére egy kissé feljebb emelte a fejét, mert mintha a zavarodottság halvány nyomát fedezte volna fel Oishi hangjában. – Hiszen csak egy fiú. Egy szegény fiú…

Hátrapillantott a mellette lépkedő ló hátán mozdulatlanul fekvő kis testre.

Oishi egy napon elfoglalja majd apja, a karou helyét, most azonban még maga sem igen volt más, mint egy fiatal fiú, aki még mindig hatása alatt állt, hogy nemrégiben elnyerte a harcos rangját.

– Az embereknek az a véleményük, hogy nem emberi lény – inkább valami állat, vagy démonivadék.

A lány vállat vont, mintha ő is így gondolná, de ez a legkevésbé sem ijesztené meg.

– Úgy tűnik, csak ön és az édesapja nem lát egyebet, pusztán egy fiút…

A lány elmosolyodott, és megrázta a fejét, amitől hosszú haja hullámot vetett a hátán.

– Az apám lánya vagyok, ifjú Oishi – felelte, és figyelte, ahogy Oishinak elakad a lélegzete, mintha lenyelt volna egy nagy adag erős wasabit.

– Az édesapja emberei azonban aggódnak… bocsásson meg, úrnőm, de mindannyian egyetértünk abban, hogy veszélyes egy ilyen furcsa lényt bevinni a kastélyba… hogy a puszta jelenléte balszerencsét hoz Akóra.

– Ugyan már, lószart! – válaszolta a lány jól érthetően, miközben örömmel nyugtázta maga körül a döbbent arcokat, amíg csak meg nem látta az apját. A férfi helytelenítő pillantást vetett felé a válla fölött, azután körülnézett, mintha a lánya dadáit keresné.

– Ez csak egy fiú.

Most nem mondott mást, csak az igazságot, de látta, hogy a férfiak közül néhányan vagy leereszkedő, vagy aggodalmas tekintettel néznek rá.

– Semmiben sem különbözik tőlünk – emelte meg egy kissé a hangját.

Erre most inkább sajnálkozó, mint megrovó pillantásokat kapott, melyek semmivel sem voltak kevésbé bosszantóak. Tudta, mi jár a fejükben: egy lánygyermek, még ha az uruk lánya is, igazán oktalan teremtmény, ha nem ismeri fel azokat a formákat, melyeket a gonosz magára ölthet. Hirtelen úgy érezte, magyarázatot kell adnia, és így szólt:

– Ő is fél az idegen helyektől és az ismeretlen emberektől. Éppen úgy, ahogy mi.

A fiúra nézett, mert eszébe jutott a rettegés, melyet a sötétbarna szemekben látott, amikor először beléjük nézett: olyasvalaki pillantása volt, aki elveszetten és magányosan vergődött az ellenség kezei között.

Aztán eszébe jutott az is, mennyire megváltozott a fiú arca, amikor a tekintetük egymásba kapcsolódott. A hangja ellágyult, és sóvárgás érzett ki belőle:

– És mindennél inkább tartozni akar valahová, valakihez… éppúgy, ahogy mi magunk.

Oishi egy perccel tovább nézett most le rá, az arca szinte elgondolkodó kifejezést öltött. De aztán csak vett egy mély lélegzetet, ami inkább sóhajtásnak hangzott, és előrerúgtatott, hogy csatlakozzon a lány apjához.

*

Amikor a fiú ismét felnyitotta a szemét, megint egy másik világban találta magát – nem tudta biztosan, visszatérő látása vajon egy újabb álmot vetít-e elébe, vagy a túlvilági életét, amely minden képzeletét felülmúlja.

Egy futonon feküdt, a kitömött matrac olyan lágyan tartotta a testét, mint egy felhőgomoly. A paplan és a hímzett selyemtakaró éppen elég meleget adott, és úgy enyhítette törődött, sebekkel borított testének fájdalmát, mint szerető karok ölelése. A gyertyafény fokozatosan feltárta előtte a helyet, ahol pihent – többé nem sivár kőfalak vették körül, hanem egy szoba, melynek padlóját finom szövésű tatami szőnyegfonat fedte. A válaszfalak fényezett fából készül-tek, az üres helyeket közöttük festett paravánok töltötték ki. A papírparavánokat virágzó fák és egzotikus madarak borították, képek, melyek a kinti világból származtak, és sokkal szebbek és hívogatóbbak voltak, mint bármelyik valódi táj, amelyet életében látott.

Teljesen egyedül volt a szobában – nem álltak körülötte komor, lándzsát vagy kivont kardot tartó szamurájok, még az a fiatal lány sem mutatkozott, aki olyan hirtelen bukkant elő, és késztette meghátrálásra a harcosokat. Eszébe jutott, ahogy a szemébe nézett, és rámosolygott – ez volt az első alkalom, hogy valódi és meleg mosoly ragyogott rá.

Azon töprengett, vajon hová tűnhetett a lány… hogy vajon nem tennyo volt-e, egy égi tündér, akit azért küldtek, hogy őt idehozza. Bárcsak elég sokáig mellette maradhatott volna ahhoz, hogy elmondja, hol van az az ide, és hogy most mihez fogjon… Csak azért ébredt fel ezen az álmainál is szépségesebb túlvilágon, hogy rájöjjön: itt is ugyanolyan magányos, mint életében? Lehunyta a szemét, mert érezte, hogy égni kezd, és hagyta magát visszamerülni a felejtés békéjébe.

*

„Sakura, sakura… yayoi no sora wa…”

Egy hangra ébredt, amely ezt énekelte: „…cseresznyevirágot hoz az április…”

Egy fiatal lány hangja volt, olyan lágy és édes, mintha a levegő része lett volna, amit belélegzett.

„…Izaya, jer velem… nézzük meg, hogyan virágoznak a cseresznyefák…”

Erdei neszekhez szokott füle elárulta, hogy a dal nem a levegőből érkezik, hanem valahonnan oldalról. A fejét az ágya melletti áttetsző rizspapír tolóajtó felé fordította, mely egy kissé nyitva állt. Egy árnyalakot látott a fal másik oldalán, ott térdelt, ahol már nem láthatta… egy fiatal, éneklő lány árnyát.

Artikulálatlan hang hagyta el a torkát, és kezét a fal nyílása felé nyújtotta.

Az éneklés elhallgatott, és ő attól félt, az árnyékleánynak is nyoma vész, a lány azonban előrehajolt, és félénken bekandikált rá az ajtónyíláson keresztül. Az a lány volt, akivel korábban találkozott a kastélyudvaron.

Találkozott a tekintetük, és a mosoly a lány arcán éppen olyan volt, mint akkor, mintha valóban boldog lenne, hogy ismét ébren látja. Benyúlt, hogy megérintse megfeszülő kezét. Az ujjai lágyak voltak, melegek és valódiak. A kezében hímzett selyemkendőbe csomagolt kis batyut tartott, melyet most gyorsan mellé ejtett a matracra, aztán visszahúzta a karját.

A fiú csak ekkor vette észre a falon a többi, halványabb árnyékot, amint azok mozgásba lendülve a fiatal lány kísérőiként öltöttek testet, akik a lánnyal együtt türelmesen várakoztak az ébredésére.

Sürgető és dorgáló női hangokat hallott, miközben a szolgálók talpra állították a tennyót, és áttessékelték a falon túli szoba túlsó végébe, egy másik ajtónyílás felé. Nem maradt ideje, hogy akár csak egyetlen szót szóljon a fiúhoz, de ő a hullámzó köntösök suhogásán át női hangokat hallott: „…Mikahime…”, meg „…régen itt a lefekvés ideje!” A lánynak még sikerült a válla fölött hátrapillantania, mielőtt elsodorták volna a fiú szeme elől.

Ekkor az Oishi nevű fiatal szamuráj indult el kifelé utánuk onnan, ahol eddig némán állt őrt. Megtorpant az ajtóban, és az imént távozott Mikahime után bámult, mielőtt visszanézett a fiúra. A tekintete fürkésző volt és kétségekkel teli, mintha nem tudná elképzelni, az ura és az égi tündér miért vonzódnak annyira olyasvalamihez, amit ő csakis fenyegetésként tudott értelmezni. Végül azonban elfordult, majd ahogy kilépett, a keze lecsúszott a kardja markolatáról, és behajtotta maga mögött a paravánt.

A fiú lassan, óvatosan félkönyékre emelkedett, és a kendőbe bugyolált csomag felé nyúlt, melyet Mikahime hagyott ott neki… „Mika-hime… régen itt a lefekvés ideje!” Akkor végtére is nem lehet más, mint ember: Mika úrnő, annak az úrnak a leánya, aki megmentette őt – Oishitól és a saját szamurájaitól. „Asano nagyúrnak” szólították – ő volt ennek az álomszerű kastélynak és a körülötte fekvő földeknek, és minden rajtuk élő embernek a daimyója. Vajon ez a névtelen fiú is közéjük tartozik majd egy napon, ez a fiú, aki számos értelemben vadidegen volt; hogy mennyire, azt még maga sem tudta felfogni? Lehetséges volna…?

A kezébe fogta a lágyan susogó selyemkendőt, és szemügyre vette a hímzést, mely még jobban kiemelte a kelme finom színeit. Áhítathoz hasonló érzés fogta el e hely puszta létezésétől, ahol még a legközönségesebb ruhadarab is úgy festett, mintha varázslat járta volna át.

Az orra azonban arra figyelmeztette, e finom anyagba bugyolált csomag másból is áll, mint festékből és hímzésből… ételszagot érzett. Az éhsége hirtelen úgy kezdte marcangolni, mint a vadállat, aminek a szamurájok őt vélték. Ügyetlen kézzel kibontotta a csomagot, és nekilátott a tartalmának.

A rizs kivételével egyik ételt sem ismerte fel, de még az egyszerű rizs sem hasonlított semmihez, amit eddig megszokott. Ám bármilyen éhes volt – és bármennyire félt, hogy a rizs, és minden egyéb körülötte úgy foszlik semmivé, mint egy varázslat –, észrevette, hogy az ételt, melyet Mika-himétől kapott, olyan kiválóan készítettek el, mint minden mást ezen a helyen. Minden egyes falat egzotikus íze arra késztette, hogy megálljon, és ne nyelje le egészben, hogy lassabban egyen, minden harapást gondosan megízlelve, amit még soha nem tett azelőtt, mert minden étel, amit eddig valaha is kapott, csak arra szolgált, hogy életben tartsa.

Az evés öröme ennek ellenére túl hamar elszállt. Akár örökké is tudta volna enni ezeket a fogásokat… boldogan befalt volna annyit, amennyit ő maga nyom, még abból az ennivalóból is, amit éveken keresztül a túlélés érdekében nyomott le a torkán.

Éhségének hevessége a féleleméhez hasonlóan csillapodott, a kimerültség még üres gyomrán is felülkerekedett. Úgy látszott, csoda történt vele, noha meg volt győződve róla, hogy csodák nem léteznek.

És bár még abban sem volt biztos, hogy életben van-e, vagy meghalt; az álmok földjén találta magát, ahol a fekhely lágy volt, a takaró selyme pedig úgy hűsítette, mint Mika altatódala. Most már semmi oka nem volt, hogy nyitva tartsa mindig éber, mindig bizalmatlan szemét. Így hát ezúttal szándékosan engedte lecsukódni a szemhéját, és álomba merült…

*

Mika ragaszkodott hozzá, hogy a fiút Kainak nevezzék el – a tenger után –, hiszen amikor megérkezett hozzájuk, még semmilyen névvel nem rendelkezett. Az első szavak azonban, melyeket kiejtett, amikor szólni akart hozzájuk, a „Fák Tengerére” vonatkoztak. A Fák Tengere olyan hely volt, ami csak a legendákban és a nép meséiben létezett – olyan hely, melyet Ako egyetlen lakója sem látott még soha, és a sógunátus hivatalos Japán-térképein sem szerepelt. A józan gondolkodású férfiak az Ako-kastélyban abban is kételkedtek, hogy létezik egyáltalán, legalábbis földi síkon, jóllehet valahányszor csak Kaira pillantottak, úgy tűnt, ő csakis egy efféle helyről érkezhetett.

Azt könnyen elhitték, hogy egész életében az erdőben élt, és az is szinte teljesen nyilvánvaló volt, hogy szülők nélkül. Még az is lehet, hogy magára hagyták odakint, és farkasok táplálták, mert még a legtanulatlanabb paraszt is többet tudott a helyénvaló viselkedésről, mint Kai. Japán beszéde erőltetett és furcsa volt, még egy idegen is nevetségesnek találta volna, bár az igaz, hogy lassan-lassan azért fejlődött.

Már az is csodaszámba megy, hogy Kai egyáltalán tud beszélni, gondolta Oishi, miközben Mika-hime fő szolgálójával az előszobában ácsorgott, és arra várt, hogy Asano nagyúr behívja őket. Ezzel együtt is a fiú még egy sáskajárásnál is nagyobb gondot okozott.

Asano nagyúr igyekezett helyet találni neki a kastély dolgozói és szolgái körében, mert úgy vélte, alkalmas lenne hírvivőnek, vagy küzdőtársnak a fegyverhordozók számára, hiszen két dologhoz kétségtelenül igen jól értett: úgy futott, mint a szél, és úgy küzdött, mint az ördög. Oishi félrepillantott, a büszkesége nem engedte, hogy a szolgáló meglássa a grimaszt, melyet a bámulatos ötlet csalt az arcára.

Oishi véleménye szerint Asano nagyúr a tökéletes daimyo megtestesítője volt – éppolyan kiváló vezetői erényekkel rendelkezett, mint amilyen nagyszerű harcművész volt, és olyan tehetséget mutatott a magas művészetekben, mint Konfuciusz akármelyik tanítványa.

Talán a minden nagy embert kísérő csavaros végzet tette, hogy még az ő urához hasonló bölcset is foglyul ejthettek olyan képzetek, melyek még egy bódhiszattva türelmét is kikezdték volna.

Bár Kai csak félvér volt, nem igazi démon, akkor sem lehet eléggé fegyelemre nevelni ahhoz, hogy követni tudja a szigorú szabályokat, melyeknek a kastély szolgái kénytelenek voltak engedelmeskedni, vagy elég magabiztossá tenni ahhoz, hogy egymagában, futárként kiküldhessék a világba.

Asano végül azon megalázó incidens alkalmával győződött meg róla, hogy Kai alkalmatlan a kastélybeli életre, amikor a fiú elbitorolta egy forrófejű, Yasuno nevű fiatal vazallus hivatali kötelességét. Kai tudatlanságában segédkezni próbált urának és Mika-himének… és megérintette őket. Yasuno ott, azon a szent helyen megölte volna Kait, ha Asano nagyúr meg nem akadályozza. Oishi kételkedett benne, hogy Yasuno valaha megbocsátja vagy elfelejti a megszégyenülést, amit Kai okozott.

Kai nyilvánvalóan szégyellte magát a hibája miatt, és ez legalább annyira meglepte Oishit, mint urának kitartó hite a fiúban. Mindenkinek, aki erre a világra született, megvolt a helye benne, és ismerte is azt – kivéve Kait. Még azt sem tudta elviselni, hogy a kastély területén éljen, a falak közötti nyílt tér nyugtalansággal töltötte el, és szórakozottá tette. Oishi személyes véleménye az volt, hogy mivel a fiú pusztán Asano nagyúr együttérzésének köszönhette a puszta életét, a háláját azzal kellett volna kimutatnia, hogy egyszerűen ismét eltűnik az erdőségben, ahonnét jött.

Ám úgy tűnt, Kai egyetlen pozitív tulajdonságot mégiscsak kifejlesztett magában – Oishi szemében a legkevésbé valószínűt –, mégpedig az urukhoz való hűséget, amely olyan teljes volt, mint a kudarc, hogy a társasági viselkedés bármely formáját elsajátítsa, amely felhatalmaz egy férfit arra, hogy „civilizáltnak”, vagy akár csak „embernek” nevezze magát.

Mindazonáltal azon tény hatására, hogy a fiú csak az állatokkal való együttélésre volt alkalmas, Oishiban megfogalmazódott egy gondolat, és össze is szedte a bátorságát, hogy kimondja… Így hát Asano nagyúr kijelölte Kainak a kutyaólak takarításának feladatát. Kiderült, hogy ez végre egy megfelelő párosítás, és Oishi újabb egyetértő biccentést kapott az urától, aki egy napon majd őrá támaszkodik, mint fő vazallusára.

A fiú hibátlanul hajtotta végre a feladatát, panaszszó nélkül, és olyan szorgalmasan, mintha a saját családjáról gondoskodott volna – erre Oishiban felébredt a gyanú, talán valóban farkasok, ha nem egy kitsune nevelte fel. Olyan ügyesen bánt a kutyákkal, mint amilyen jó volt hozzájuk, ami ellensúlyozta az emberi lényekhez fűződő kapcsolatában tanúsított ügyetlenségét. A legnagyobb és leggorombább akiták – azok a vadászkutyák, amelyek akár egy medvét is megfékeztek, vagy futó szeszélyből egyetlen harapással megszabadítottak egy embert a karjától, ha az megsértette őket – a farkukat csóválták és az arcát nyalogatták, ha belépett a ketrecükbe, és olyan kezessé váltak, mint a kölyökkutyák.

Oishi felsóhajtott, és egyik lábáról a másikra állt. Kai már régen végzett a feladatával a kutyaólaknál, és odakint kóborolt a kastély falain túli földeken és erdőkben. Oishi hajnalban kelt, hogy felöltözzön, rendbe szedje a szobáját, és megreggelizzen a szüleivel. Azután, mint atyja gyakornokára és segédjére, annyi papírmunkát, őrszolgálatot és harcművészeti gyakorlatot osztottak rá, hogy alig maradt ideje arra, hogy megfürödjön, imádkozzon, és elköltse a vacsoráját – a barátokkal elfogyasztott szakéról és a közös tréfálkozásról nem is beszélve. Éjfélig nem kerül ágyba – és még akkor sem hunyhatja áldott álomra a szemét, amíg nem elmélkedett a mögötte álló nap hasznos voltáról.

A sztoikus kifejezés mögött, melyet mindig az arcán viselt, amikor arra várt, hogy Asano nagyúr a színe elé rendelje, lángra lobbant a neheztelés szikrája. Voltak más kötelességei is, neki sokkal fontosabb dolgokkal kellett foglalkoznia. Mit csinál ő itt tulajdonképpen, amikor arra kényszerül, hogy a fő szolgálót kísérje, aki panaszt akar tenni Asano nagyúrnál a démoni kutyafiúra…? Oishi öntudatlanul megdörzsölte fáradt szemét.

Rájött, hogy Haru asszony voltaképpen nem is Kai miatt aggódik – hanem Mika-hime, Asano nagyúr lánya miatt, aki kiszökött Kaijal a mezőkre. A bolondos lány megmagyarázhatatlan módon még mindig ugyanolyan szórakoztatónak találta a fiút most, amikor az kutyák ürülékétől bűzlött, mint amikor tetőtől talpig sár borította…

Oishi hirtelen éber lett, amikor végre a nevét hallotta a szomszéd szobából.

*

– Kai! – kiáltott Mika félig nevetve, félig könyörgőn. – Várj!

Kai hosszú lépteivel, bő parasztruhájában mindig messzire megelőzte, és úgy tűnt, soha nem fárad el. Meg persze a lány új papucsa sem segített, hogy lépést tartson a fiúval. Kai csak akkor állt meg, amikor felért a dombtetőre. Végül hátranézett, és megvárta, amíg Mika utoléri.

Mihelyst kikerült kétségbeesetten kötelességtudó szolgálói pillantása alól, azonnal lerúgta merev facipőjét. Kimonóját a térdéig felgyűrve mezítláb rohant oda, ahol biztosan megtalálhatta Kait a napnak e szakában.

Ő pedig ott volt, szokás szerint a patakparton ült füle alá érő barna hajjal, kifakult ruhájában, mely még mindig nedves volt az ólaknál végzett munkát követő mosakodástól. Olyan tisztán tartotta magát, mint akármelyik szamuráj, tekintetbe véve a körülményeket.

Mika azon tűnődött, mit tesz majd, ha az idő hidegre fordul: feltöri a jeget a patak felszínén, hogy megfürödjön, olyan fegyelmezetten, mint egy szerzetes? Talán még egy kis tüzet is rak, hogy megszárítkozzon mellette, vagy csak ott ül reszketve a patakparton, amíg oda nem fagy a földhöz?

Vajon itt ül majd, ugyanezen a helyen, nap nap után, csak mert azt reméli, ő eljön hozzá, és rátalál…?

Amikor a lány ma megérkezett, a fiú szemében a viszontlátás öröme csillogott, és a szája szélét mosoly görbítette felfelé, amikor felnézett a komoly elmélkedésből – olyan mosoly, amely az egész arcát megváltoztatta, most, hogy a lány már kiismerte.

Amikor megérkezett a kastélyba, a mosolya olyan bizonytalan volt, amikor üdvözölte őt, hogy nem is lehetett biztos benne, mosolyog-e egyáltalán. Aztán egy napon a lány rádöbbent, talán a félénkség tette olyan tétovává a mosolyát, vagy – ami még zavarba ejtőbb volt –, talán addig nem is tudta, hogyan kell mosolyogni.

Amikor rájött minderre, a fiú újonnan megtalált mosolyának tisztasága, és a pillantása, mellyel üdvözölte, úgy hatott rá, mint egy sakabuku… egy „spirituális rúgás a fejre”, mondta neki Basó, apja egyik embere (korábban buddhista szerzetes), „mely egyszeriben kitisztítja az ember látását”.

Végre úgy érezte, megértette, miről beszélt Basó. Mintha apja egy tennint hozott volna a kastélyba… a szútrák egyik égi teremtményét. Úgy tartották, a tenninek időnként megmagyarázhatatlan módon eltévedtek, mintha elfelejtették volna az égi tartományba vezető utat, és csak kóboroltak a földön, vagy hegyfokokon üldögéltek, és várták a hívást, hogy hazatérhessenek…

Ma, amikor rátalált Kaira, a fiú mosolya szélesebbnek tetszett, mint valaha, már-már magabiztos volt, és Mika észrevette, hogy most különösen várta az érkezését – jóllehet elkapta a tekintetét a lány váratlan mosolyáról, mintha a vakító napfényhez hasonlóan túl ragyogó lett volna homályhoz szokott tekintetének.

Ekkor azonban keresgélni kezdett maga mellett a földön, mintha meglett volna az oka, hogy az imént félrenézett, a keze pedig egy pár szövött kenderszandállal bukkant elő ismét, éppen olyannal, mint amit ő maga is viselt – éppen olyannal, mint amit a parasztasszonyok hordtak, és tulajdonképpen mindenki, akit csak ismert.

– Tessék – mormolta a fiú még mindig a földet nézve, de a mosoly már készült visszalopakodni az arcára. – Ha ezeket viseled, könnyebben lépést tarthatsz velem. Akkor nem kell mindig rád várnom.

Mika egyszerre pirult el a haragtól és az örömtől, amikor elvette tőle. Hogy szabaddá tegye a lábát, hosszú ruhaujjakba burkolt kezével idegesen rángatni kezdte a selyemköntöseit, az ujjak úgy verdestek, mint a pillangó szárnyai.

– Nem tehetek róla, hogy ilyen lassú vagyok. Atyám soha nem engedi, hogy úgy öltözzem, mint egy fiú, még akkor sem, ha az íjjal vagy a naginatával gyakorlok…

Most megtalálta az egyik lábát, épp amikor felpillantott, és meglátta, az ő gondolatai miként változtatták meg a fiú arckifejezését a sajátjával együtt.

– De biztos vagyok benne, hogy ez segít majd – mosolyodott el megint a szandálra mutatva. Legalább nem megy többé tüske a lábába, és sérüléseket sem szerez, amikor viseli.

Kis híján a földre tottyant a fiú mellé – de még épp időben észbe kapott, és kecsesen egy meleg, száraz sziklára ereszkedett. Előrenyújtotta az egyik lábát.

Kai egy percig csak meredt rá, aztán rájött, a lány igazi hölgyhöz méltón arra vár, hogy a lábára adja a szandált… noha egy igazi hölgy soha nem engedte volna, hogy egy fiú, különösen egy parasztfiú megérintse a lábát. Mika elmosolyodott magában, amikor a szolgálói elképedt ábrázatára gondolt… és azért imádkozott, hogy soha ne lássák ilyen helyzetben.

Kai megfogta a lábát, és a szandált több gyengédséggel és gondossággal csúsztatta a lány lábára, mint amennyit bármelyik értéktelen tárgy iránt mutatott a kastélyban, melyeket véletlenül összezúzott. A szandál tökéletesen illett Mika lábára. A másikat is feladta rá, azután felállt, meghajolt, és egy szamuráj lovagiasságával felajánlotta a lánynak a karját.

Az rápillantott, és miközben megfogta a kezét és talpra állt, azon tűnődött, vajon honnan tud a fiú ilyen dolgokat. A kastélyban mindenki úgy tartotta, hogy reménytelenül ostoba, és semmit sem lehet megtanítani neki. A lány azonban tudta, hogy szinte mindent felismert és meg is értett, amit odabent látott, noha az egész korábbi életét egy erdőben töltötte, magányosan. Néhányan azt mormolták, ez is csak azt bizonyítja, démon. Mika azonban tudta, hogy tévednek.

Észrevette, hogy a fiú csak azt látta, és csak arra emlékezett, ami jelentéssel bírt a számára, a többi dolgot pedig figyelmen kívül hagyta. Tennin volt, és ezt nem változtathatta meg semmi, amit mások mondtak vagy tettek vele kapcsolatban.

Lepillantott a lábára, és ismét eszébe jutott, hol van, és az ajándék, amit az imént kapott.

– Ó, így tényleg sokkal jobb!

Ragyogó mosollyal nézett fel.

– Honnan tudtad, mekkora a lábam?

Kai vállat vont.

– A lábnyomaidból.

A lány szemébe nézett, melyben a büszkeség ritkán látott szikrája villant fel.

– Úgy készítettem, hogy lemásoltam a sajátomat.

– Nahát! – nevetett fel meglepetten a lány. – Én csak tekercseket tudok másolni. Kétszer lemásoltam Konfuciusz bölcsességeit… tudtad, hogy szerinte „az asszonynak láthatónak, nem pedig hallhatónak kell lennie”? Hogy merészeli? Én szamuráj vagyok…

Itt megtorpant. És a szamuráj nem panaszkodik.

– De a dadám mindig azt mondja: „Egy hölgyhöz a szavak, nem pedig tettek illenek.” Mit kellene hát tennem?

Ismét elhallgatott, amikor meglátta Kai arckifejezését, és azonnal rájött, hogy a meggondolatlan szavak is lehetnek tettek – olyan valósak, mint egy arculcsapás, vagy mint egy tőrdöfés a szívbe.

– Köszönöm, Kai-szama – mormolta, és ő is meghajolt, mintha atyja egyik legtiszteletreméltóbb vendégéhez szólna. – Még soha nem kaptam olyan ajándékot, amit valaki a saját kezével készített. Ez életem legcsodálatosabb ajándéka.

Kai ismét elmosolyodott, és sápadt bőre hirtelen a legélénkebb rózsaszín cseresznyevirágok színét öltötte.

Mika a ruhája ujjaiba rejtette a kezeit, és karba fonta őket, hogy ellen tudjon állni a késztetésnek, hogy megölelje. Már megtanulta, hogy Kai nem szereti, ha megérintik.

– Nos – mondta a legmeggyőzőbb daimyo-leány hangján –, ma hová megyünk? Megmutatod, hol laksz?

– Nem.

Kai vágott egy fintort, amiről Mika nem tudta pontosan, mit jelent. A fiú még egy aprócska, elhagyott kunyhót sem volt hajlandó elfogadni Ako falu határában, és néhány harcos azzal tréfált, hogy egy ólban kéne élnie, a kutyák között. De az apja megnyugtatta, Kai épített magának egy saját házat az erdő szélén. Őt pedig furdalta a kíváncsiság, hogyan festhet egy tennin háza.

– Ne kérd ezt – mondta Kai.

– De miért ne?

– Azért, mert… neked… – Kai mosolyt erőltetett az ajkára, amit Mika egyáltalán nem talált meggyőzőnek. – Ezer dolog van, amit érdemesebb megnézni.

– De…

– Gyere.

Megrántotta a fejét, és egy szó nélkül elindult.

A lány felkapta a köntöse szélét, és megindult a fiú nyomában a patak mentén.

*

Oishi, és Mika úrnő fő szolgálója, akit Harunak hívtak – ha jól emlékezett –, beléptek Asano nagyúr lakosztályába, és mély meghajlás után letérdepeltek előtte. Uruk egy csipetnyi meglepetéssel nézett rájuk, amikor komor arccal ismét felemelték a fejüket – mintha nem számított volna rá, hogy ezt a két embert együtt látja.

Oishi magában egyetértett gazdája kimondatlan véleményével, amint Asano nagyúr intett, hogy foglaljanak helyet kényelmesen.

Mihelyst azonban leültek a puha gyékényre Asano alacsony íróasztala előtt, uruk hirtelen összeráncolta a szemöldökét, mintha rájött volna az egyetlen okra, ami miatt e két ember útja összetalálkozhatott.

– Történt valami a lányommal?

– Nem, uram! – felelte gyorsan, és egy kissé hangosan Oishi. Mély lélegzetet vett, és meghajtotta a fejét. – Bocsásson meg, tono, nincs semmi baj. Ám… szóval Haru asszony azért kívánt a színe elé járulni, mert Mika-hime kísérői aggodalmukat szeretnék kifejezni… ööö… – itt reménykedve a fő szolgálóra pillantott.

– Uram – kezdte Haru asszony sokkal alázatosabban, mint amilyen vele volt, mindazonáltal elszántan, hogy kimondja, amiért jött. – A leánya újabban igen helytelenül viselkedik. Ragaszkodik hozzá, hogy hosszú sétákat tegyen a kastély falain kívül…

Asano nagyúr felhúzta a szemöldökét.

– A tavasz még alig bontotta ki szirmait, Mika pedig élete tavaszán jár. Miért ne akarná megtapasztalni a természet szépségét? Ti, asszonyok túlságosan megöregedtetek ahhoz, hogy lépést tartsatok vele? – mosolyodott el szárazon.

Haru asszony elpirult, és ismét lehajtotta a fejét.

– Dehogy, uram! És kérem, higgye el, bármit feláldoznánk Mika-hime boldogságáért. De azelőtt soha nem volt efféle gondunk vele. Csak… csak mióta – itt ismét elhallgatott, mintha hirtelen eszébe jutottak volna Asano nagyúr érzései Kaijal kapcsolatban, vélekedjék ő bármiképpen is a fiúról –, mióta Kai ideérkezett. Mostanában Mika úrnő, amikor csak teheti, elszökik előlünk, amikor odakint sétálunk. Nem jön vissza, ha hívják, és… és lerúgja a cipőjét! – ezzel benyúlt egyik bő ruhaujjába, és előhúzott belőle egy kis facipőt, ami egyértelműen Mikáé volt.

– Amióta Kai…? – ismételte Asano nagyúr. Oishi még soha nem volt tanúja, hogy ura kétszer is meghökkent volna ugyanazon a napon, nemhogy egyazon beszélgetés alatt.

– Valahányszor nyoma vész, mindig azzal a fiúval találkozik!

Haru asszony elbiggyesztette az ajkát.

– Amikor rátalálunk, mindig együtt vannak!

– És mit csinálnak? – kérdezte Asano nagyúr ismét aggodalmas arckifejezéssel.

– Nos, egy alkalommal a patakban gázoltak… a ruhája csurom vizes volt, meg is betegedhetett volna. Máskor meg egy sáros szandált dobáltak. Egyszer pedig a szirtfok szélén üldögéltek a régi őrtoronynál. A lábuk kilógott a mélység fölé! Csak „a szép kilátásban gyönyörködtek”, mondta Mika úrnő.

– Valóban szép ott a kilátás – jegyezte meg Asano nagyúr. Kezébe vette az asztalán heverő legyezőt, kinyitotta, és a belső oldalát díszítő írást vagy festményt szemlélte. Ismét felpillantott. – Nem fogták egymás kezét…?

Haru asszony arca úgy összeráncolódott, mintha hachiya szilvát evett volna.

– Természetesen nem! Azonnal önhöz fordultam volna, ha csak gyanítom…

– A feleségemmel gyakran fogtuk ott egymás kezét, amikor fiatalok voltunk… – egy szívverésnyi időre Asano nagyúr újra a legyezőre pillantott, őket szinte nem is látta. De azután hirtelen összecsukta, és ismét Haru asszonyra összpontosította a figyelmét. – Ön azt mondja tehát, a lányom úgy viselkedik, mint egy elkényeztetett kölyök. Én azt hittem, az ön feladata elejét venni az effajta viselkedésnek. Hiszen egy tartomány daimyójának a lánya – nem pedig holmi istennő.

– Én… nem – azazhogy igen, uram, mindig igyekeztünk úgy nevelni, hogy urunknak olyan leánya legyen, amilyet kíván…

– És tudomásom szerint még mindig olyan – felelte Asano nagyúr biztató mosollyal.

– Mostanáig.

Haru asszony összekulcsolta a kezét a térdén.

– Így még soha nem szegült ellen, és úgy tűnik, az egész kezd… – ismét a földre pillantott.

– Ugye nem azt kívánja mondani, hogy a fiú egy yokai, aki megbabonázta…?

Asano nagyúr arca töprengőből fáradttá változott, még mielőtt a szolgáló felemelhette volna a fejét.

– Nem, uram – felelte vonakodva. – Ám még ha Kai csak egy fiú is, és senkinek nem akar ártani… akkor is egy hinin.

Oishi összerezzent, amikor a szolgáló kimondta azt a szót, amit senki más nem mert hangosan kiejteni a száján Asano nagyúr előtt, annak ellenére sem, hogy nagyon is foglalkoztatta őket a fiú különcsége. A hinin azt jelentette: „nem-emberi”, és noha ezt nem kellett szó szerint érteni, akár igaz is lehetett. Olyan kifejezés volt ez, amelyet kifejezetten a társadalom söpredékére használtak: a volt fegyencekre, a csavargókra, a félvérekre, és minden más kitaszítottra… azokra a láthatatlan emberekre, akik egy olyan társadalom repedéseiben tengődtek, ahol az osztály és a rang jelentett mindent – egy ember önazonosságát és végzetét. Edóban még a koldusoknak is volt szövetségük, a törvény által kijelölt vezetővel. A hininnek nem volt semmije.

– Talán a fiú nem érti, mit jelent ez, Mika-hime azonban igen. Ha vele látják, különösen a kísérői nélkül… és még az is lehet, hogy egy démon.

Haru asszony csukott szemmel megrázta a fejét, mintha még a gondolat is elviselhetetlen lett volna neki. – Kérem, uram… mi mindent megtettünk, hogy hallgasson ránk. Ha ön is beszélne vele, csak ezzel az egyetlen alkalommal… biztos vagyok benne, hogy atyja akaratával nem dacolna.

Asano nagyúr arca és hangja is elkomorult, amikor megszólalt:

– Elmondta, amit akart, Haru asszony. Beszélek a lányommal. És Kaijal is.

– Tono, de vajon hallgat-e önre? – vette a bátorságot Oishi. – Vajon megérti-e, milyen kárt okozhat Mika úrnőnek? El kellene küldenie őt, hogy biztosítsa…

– Kai meg fogja érteni. És úgy hiszem, hamarabb meghal, mint hogy bármilyen módon is kárt okozhatna Mikának.

Asano összeráncolta a szemöldökét.

– Kai tudja a helyét, úgy tűnik, jobban, mint a lányom… jóllehet megvan a képessége, hogy egy napon jóval többet is elérjen. Ne felejtsd el, Oishi, a hinin nem olyan kaszt, amelybe beleszületik az ember – hanem a sorsa veti bele. Olyan mélyre merülhet el benne, hogy mások szemében láthatatlanná válik, ám elegendő akaraterővel kitérítheti medréből a végzetet – megváltoztathatja az élete folyását. Én úgy hiszem, Kai rendelkezik ezzel az erővel. Remélem, amikor bebizonyítja, te is ott leszel, hogy a tanúja légy.

Oishi még utoljára meghajtotta magát, hogy elrejtse arca vörösségét. Az agyában azonban alakot öltött egy lázadó gondolat: egyetlen dolognak soha nem lesz tanúja – mégpedig, hogy egy félvér kutyaól-takarító fiú feleségül vegye egy daimyo lányát. Mert bármit is tesz Kai, hogy magasabbra emelkedjen a világban, soha nem lesz belőle szamuráj. Amikor megérezte, hogy a kihallgatásnak vége, talpra állt, és miközben az Asano nagyúr rendreutasítása nyomán égő megaláztatását takargatta, a karját nyújtotta Haru asszonynak, hogy felsegítse.

– Köszönöm, uram – mondta az alázatosan Asano nagyúrra pillantva. – Kérem, bocsássa meg a tolakodásomat. Nagyon hálás vagyok a segítségéért.

Ismét meghajtották magukat, Asano nagyúr pedig biccentett, és a legyezője egy apró mozdulatával kitessékelte őket a szobából. Bármi járt is a fejében, az nyilvánvalóan már nem az ő dolguk volt.

*

Mika végre felért a dombtetőre, ahol a romos őrtorony állt, a tekintete előtt pedig kitárult Ako látképe, melyet már oly régóta szeretett volna látni.

Kai mozdulatlanul kifelé bámult a magányos fa mellett, amely egyetlen őrszemként állt a magaslaton már majd száz éve. Olyan éberen figyelt, mintha maga is őrködött volna. Ha bármely más fiúról lett volna szó, Mika úgy hitte volna, hogy azt játssza, ő a Háborúk Korának szamurája. Kai azonban nem hasonlított senkihez, akit ismert, és amikor elnézett a vidék fölött, tudta, hogy olyasmit lát, amit mások még csak elképzelni sem tudnak.

Alattuk az Ako-kastély mérhetetlenül nagy látképe terült el, Ako faluja, és rajtuk túl a megművelt földek, melyek egészen az erdő távoli határáig húzódtak. Teraszos dombokat, erdős dombhátakat és lejtőket láttak, és a folyót, amely megkerülte a kastélyt, és látóhatárukon túl folyt tovább, ahol a tenger kezdődött, és Ako kikötővárosa feküdt.

Mika szíve belefájdult a látvány szépségébe; azt kívánta, bárcsak fatáblákra festhetnék, és a szobájába vinnék, hogy az alvás úgy essék, mintha a nyári fűszőnyegen merülne álomba. Aranyozott csillagokat festetne a mennyezetre…

Megrázta a fejét, hogy kiűzze belőle a képet. Egyetlen festő sem tudná foglyul ejteni ezt a szépséget, még selyemképen sem, és milyen önző is ő, hogy mindezt csakis magának akarná. Atyja mindig azt mondta, Ako szépsége az istenek áldása, és nem lehet úgy adni-venni, mint egy bála rizst. Egyformán mindenkié, aki itt él.

Megelégszik azzal, hogy szeme van, amivel láthatja – mint Kai. Mika elnézett a földek felé, és látta, hogyan változik a táj, hogy a hónapokká összeálló napok miként mutatják meg az évszakokat, amint végtelen spirál módjára haladnak egymás nyomában. Amikor utoljára itt járt, a rizsteraszok el voltak árasztva ültetés előtt, a kék eget és fehér felhőket tükrözték vissza, amitől úgy tűnt, az Ako-kastély a levegőben lebeg. Mostanra a teraszok megteltek egészséges, életerős növényekkel, maga a föld pedig úgy festett, mint egy takaró, melyre a kora nyár zöldjének összes árnyalatát ráfestették…

Most hirtelen eszébe jutott, amit az apja mondott neki anyja halála után: Az emberek sírnak, amikor elvesztenek valakit, aki szerettek – mondta –, mert felhasítja saját életük szövetét, és ez fájdalmat okoz nekik. Ám nem szabad siratni, aki eltávozott, mert minden vég új kezdethez vezet, ahogy az örök lélek visszatér a lélekvándorlás körforgásába.

Egy napon, ígérte, szeretett felesége, Mika édesanyjának lelke az övékhez hasonlóan ismét visszatér ebbe a világba, és újra találkoznak majd. Az évszakokhoz hasonlóan a külsejük talán megváltozik – de a lélek olyan, mint a föld, új tavaszra születik minden tél után, és még inkább megszépül, mert egy ideig békében nyugodott.

Mika pislogott, és megrázta a fejét. Akkor nem tudta, mit akart mondani az apja. Most azonban hirtelen minden világosnak tetszett… Milyen különös, hogy amikor Kaijal volt, önmagát és az életét is egészen más fényben látta.

Amint közeledett hozzá, a fiú elfordította a fejét, és néhány lépést távolodott. Szemmel láthatóan tudomást sem vett az érkezéséről, leguggolt, és szemügyre vette egy cserje ágát.

Épp amikor nyitotta volna a száját, hogy kimondja a nevét és meglepje, a fiú hirtelen felemelte a kezét, és odasúgta: – Állj!

Mika ijedten becsukta a száját, és csendesen lekuporodott mellé. A fiú felemelte a cserjeágat, amit nézett.

– Cs-sss! Nézd – mit látsz?

A lány rámeredt.

– Egy ágat – mondta ki csalódottan a nyilvánvalót.

– Nem – rázta meg a fejét, és megmutatta neki azt a helyet, ahol az ág eltörött. – Egy őz. Ezen az ösvényen ment.

Felmutatott a dombtető felé. Felemelte a fejét, és a szeme valami olyasmit követett, ami a lány számára láthatatlan maradt.

– Ott bújt el… abban a csalitosban.

Mintha megérezte volna, hogy súrolja a fiú pillantása, a távolban egy őz szökött ki az aljnövényzetből, és a sűrűbb erdő felé iramodott.

Mika nézte, ahogy eltűnik a szeme elől, és mosolyra késztette az állat könnyed mozdulatainak kecsessége. Úgy érezte, a titokzatos kapcsolat Kai és az erdei teremtmények lelke között szinte a csihez hasonlatos, a rejtélyes energiához, amely betölti a világegyetemet, és minden dolgot egyesít a legszerényebb kődarabtól az istenek birodalmáig.

Kicsi kora óta tanulmányozta a sintoista és buddhista hit köteteit és tekercseit, de azok nem jelentettek neki többet, mint kandzsikkal teleírt végtelen oldalakat, melyeket gondosan le kellett másolni. Kai arcában, amely olyan ismerős volt, mégis meghatározhatatlan módon eltért másokétól, olyan szépséget talált, melyet még soha nem látott; a szemében mágikus tudás csillogott, olyasvalami, amit senki más tekintetében nem látott még.

Az Ako-kastélyban néhányan még mindig azt suttogták, Kai nem emberi lény… de ha ezt meg tudták állapítani, akkor hogyhogy nem látták, egy tennin jár közöttük, nem pedig egy démon? A felnőttek a tea vagy a szaké fölött végtelen vitákat folytattak a megvilágosodásról – mégis kiküldték a közéjük érkező égi hírnököt kutyapiszkot takarítani…

Kai alázattal, panasz nélkül elfogadta a munkát. És nemhogy megijedt volna a kutyáktól, hanem bátran belépett egy falka vicsorgó, félvad szörnyeteg területére (melyektől Mika – igen bölcsen – rettegett), és szófogadó állatokat nevelt belőlük, melyek lelkes ugatással és farkcsóválással fogadták.

Hirtelen a szeme megtelt könnyel, a keze ökölbe szorult. Ez nem tisztességes. Ez nem tisztességes…

Gyorsan pislogott egyet, és a pillantását a földre szegezte, amíg össze nem szedte magát.

Azután feltekintett Kaira, aki kíváncsian nézte őt… és ezúttal nem pillantott félre, mint általában. A tekintete foglyul ejtette az övét, mintha észrevett volna valamit – a csodálatát, az ámulatát, a fiú arcán és lelkében felfedezett túlvilági szépség visszhangját –, és tükörként tartotta volna elé.

A fiú váratlanul ismét engedte, hogy a pillantása a földre ereszkedjen, és a fejét továbbra is meghajtva tartotta. Mika az ajkába harapott az aggodalomtól, de aztán észrevette, hogy Kai keze a fű között kutat valami után. Egy hajtűt emelt fel, a kedvencét, amely az ő hajából esett ki – elefántcsontból volt, és sólyomtollas nyíl formájára faragták.

Nyitott tenyerén felé nyújtotta. Amikor érte nyúlt, a lány ujjai a fiú keze köré fonódtak, és megszorították.

És pontosan ebben a násodpercben érkezett fel hozzájuk a szolgálók hangja, akik kétségbeesetten szólongatták a nevén.

A pillanat úgy foszlott szét, mint a lány képe Kai szemében. Elvette tőle a hajtűt, a hajába szúrta, az arca megtelt bosszúsággal és csalódással.

Fürgén talpra ugrottak, és lesöpörték a leveleket a ruhájukról. Mika megfordult, és megindult elöl a dombról lefelé, még mielőtt valamelyik kimerült kísérője elájulna a napszúrástól vagy az aggodalomtól.

Miközben megfordult, hogy induljon, még látta Kai arcán tükröződni a saját csalódottságát – megpillantotta a mélységes magányt, amely mindig ott rejtőzött a tekintete mögött.

Egy hirtelen ösztön hatására visszafordult, és megcsókolta. Azután már ment is, túl gyorsan, hogy láthassa az arckifejezését, vagy hogy a fiú láthassa az övét. Elindult az ösvényen, olyan derűsen magabiztos léptekkel, mint egy őzsuta az erdőben.

1

Japán, 1701

Kai leguggolt, és az erdő talaját fürkészte az újabb tavasz érkezését jelző, frissen sarjadó, gazdagon burjánzó növényzet alatt. Az elmúlt évek napsütésétől cserzett, bőrkeményedésektől borított kezével, mely mostanra olyan barna lett, hogy nem lehetett megkülönböztetni egy parasztétól, felvett egy maréknyi földet, melyet valamilyen állat lépte lazított ki a moha borította kövek és az elmúlt tél száraz falevelei közül.

Beszívta a föld szagát, és összehúzta a szemöldökét. Rossz jel. Rámeredt a még néhány lépésnyire folytatódó óriási bemélyedésekre, a lenyomatra, melyet eddig csak egyetlenegyszer látott, jóval előbb, hogy ez a vadászat a kezdetét vette volna… hosszú idővel azelőtt.

Egy ág halk roppanására hátranézett, és pásztázni kezdte az erdőt a háta mögött. Megkönnyebbült sóhajjal fújta ki a levegőt. Nem szörnyeteg – csak egy róka.

Egy hófehér róka. A nőstény egyik mancsát felemelve visszanézett rá; a tekintete állta Kai pillantását, mintha egyenlők lennének, és a másikat akarná felmérni. Azután megfordult és eliramodott – olyan hirtelen veszett bele az erdő homályos, zöld fényei közé, mintha a fiú elkiáltotta volna magát.

Egy fehér róka…

Ezután azonban a lejtő alja felől paták dobogása közeledett, és tudta, a többiek utolérték. A róka talán csak meghallotta őket.

Hátranézett a hosszú kaptató felé, ahonnan Asano nagyúr és a vadászó szamurájok öltöttek testet a ködből: a teljes fegyverzetben lovagoló harcosok úgy festettek, mint egy múltbéli látomás, mintha a háborús évszázadok repedésén keresztül bukkantak volna a felszínre, amikor még csakis úgy válhatott szamuráj egy férfiból, ha csatában bizonyította a bátorságát, nem pedig születésekor örökölte a rangot.

Az a korszak már a legendák ködébe vész a Tokugawa-béke száz éve után, melynek során a véget nem érő vérontást véget nem érő törvény- és szabályalkotás váltotta fel. Az új törvények merev kasztrendszert hoztak létre, melyben a harcosok osztályának nemessége szigorúan a vérségi leszármazáson alapult, és örök időkre a társadalmi rangsor csúcsára helyezte őket. Törvények rögzítették, hogy kikből álltak, vagy kiket zártak ki soraikból a többi osztályok, még azt is, melyekbe nem is remélhetett senki bejutást, csak hogy mindenkit a helyén tartsanak – olyan láthatatlan falakkal, melyek áthatolhatatlanok voltak, mint az Edo-kastélynak, a Tokugawa-sógun lakhelyének falai.

A domb lejtőjén Kai felé kaptató harcosok többsége ritkán öltött teljes fegyverzetet – és akkor is csak azért, hogy olyan képességeket gyakoroljon benne, melyekre talán soha nem lesz szüksége. Ez azonban nem közönséges vadászat volt; amikor végre utolérik a zsákmányukat, szükségük lesz a páncéljukra, és a magukkal hozott fegyverekre is.

Amikor észrevették, egy kissé távolabb megállították a lovaikat a lejtőn. Kai csak ebben a pillanatban vette észre, hogy visszatartotta a lélegzetét – most kifújta a levegőt és a sarkára ült, várta, hogy Asano nagyúr nyugtázza a jelenlétét.

Asano urat könnyen észrevette gazdagon díszített sisakjának tarajáról, a többieket ebből a távolságból inkább ösztönösen ismerte fel, semmint valamilyen jellegzetes tulajdonságuk alapján. Nehéz volt elhinni, hogy már majdnem húsz éve él ezek között az emberek között, és mégis, amikor megpillantották egymást, egy pillanatra megint annak a rémült fiúnak a szemével látta őket, aki akkor volt, amikor hosszú idővel ezelőtt ráakadtak.

Mára ő lett Asano nagyúr fő nyomolvasója, már nem holmi hinin kutyaól-takarító. A valóságban azonban nem sok minden változott: olyan kevés dolog, hogy egy pillanatra még mindig el tudta felejteni, az élete egyáltalán fordulatot vett.

Barna haja sötétebb lett, egy tiszta vérűéhez hasonló, és a makacs hullámok kiegyenesítésére ugyanazt a borsmentaolajat használta, mint a szamurájok a fejük tetején lévő hajtincs kisimítására. Mindannyiuknak – elég kellemes – borsmentaillatuk volt, így nem érezték Kaiét.

Mindazonáltal bármit tett, hogy beilleszkedhessen, akár csak közönséges parasztként, az ő szemükben mindig is elsősorban félvér maradt. A jelenléte – maga a puszta létezése is – olyan visszataszító maradt az Ako-kastély szamurájai számára, mintha valóban démon lenne.

A szamurájok csapata ismét megindult előre, míg a teherhordók és a földművesek, akiket hajtónak hoztak, hogy zajt csapjanak a bokrok között, gyalogosan másztak fölfelé.

Kait Asano nagyúr arcára pillantva ritkán érzett melegség és aggodalom töltötte el, mert meglátta rajta a fáradtság és az elszántság keverékét, amikor a daimyo várakozóan rátekintett.

Kai felemelte a karját, és ezzel olyan jelet adott, amelyet többnek tartott a nyomok által képviselteknél – ezzel a gesztussal valami jelentőségteljeset közölt, még valamit, amivel visszafizethetné a tartozását az embernek, aki megmentette az életét, és aki akkor is hitt benne, amikor senki más.

Oishi Yoshio, mint mindig, most is Asano nagyúr oldalán lovagolt – amikor atyja néhány évvel ezelőtt nyugalomba vonult, ő vette át a fő vazallus tisztét. Mára nős ember lett, és egy sor bürokratikus kötelesség nyomasztotta. Volt egy serdülő fia is – alig fiatalabb, mint az apja akkor, amikor Kai először találkozott vele, és megpróbálták megölni egymást. Ám teljes csatafegyverzetben Oishi ma is olyan rettenetes látványt nyújtott, mint egy lándzsafal.

Egy másik szamuráj – a javíthatatlanul gőgös Yasuno – Oishi mellé lovagolt, és fejet hajtott Asano nagyúr előtt. Korban szinte megegyezett Oishival, ám mind ez idáig az élet semmire sem tanította meg, legalábbis semmi olyasmire, amit Kai elismerésre méltónak talált volna. Yasuno felmutatott az emelkedőre, és szokása szerint ügyet sem vetett Kai jelére.

– Uram, úgy gondolom, a fenevad magasabbra költözött.

A szél könnyedén elröpítette a szavakat oda, ahol Kai várakozott, és neki elvékonyodott az ajka, amikor meghallotta őket. Asano nagyúr azonban csak felpillantott a hegyoldalra, ahol a fák és az aljnövényzet még áthatolhatatlanabbá váltak, és megrázta a fejét.

– Kérdezd meg Kait.

Yasuno erre szemmel láthatóan megmerevedett, de egy főhajtással tudomásul vette a parancsot, majd elindult Kai felé a lova hátán.

– Menj vele, Oishi – tette még hozzá Asano nagyúr.

Oishi bólintott, és megindult Yasuno nyomában – mindig fürgén engedelmeskedett ura parancsainak, de még most is szinte ugyanúgy vonakodott Kai közelébe menni, mint Yasuno. Kai a földet bámulta, amíg várt rájuk, és az érzelmeire összpontosított, amíg egészen bizonyos nem lett benne, hogy tökéletesen higgadt az arckifejezése.

Amikor a lovaik megtorpantak előtte, talpra emelkedett, hogy szembenézhessen velük. Még mindig nehezére esett felnéznie rájuk; olyan megvetően pillantottak le rá, mint két lándzsával, íjjal és karddal felfegyverzett istenség. Ő azért még egy hosszú percig állta a tekintetüket, mielőtt engedelmesen lesütötte volna a szemeit.

Előrenyújtotta a véres állati szőrcsomót, amelyet annyira befont valami növényből és gombákból álló, természetellenes keverék, hogy amikor először lesöpörte róla a piszkot, nem is tudta biztosan, nem tévedett-e.

A két férfi a szőrmére nézett, majd ismét Kaira. Az arckifejezésük arról árulkodott, nem tudják eldönteni, hol végződik Kai karja, és hol kezdődik a talált bizonyíték.

– Valami nincs rendben ezzel az állattal – mondta végül Kai, és a kezében tartott dologtól elfordította a fejét a fölöttük húzódó, fákkal benőtt emelkedő felé, ahol még az ő szeme sem volt képes áthatolni a növényzet zöld falán.

– Odafent van a magaslaton – de megint lejön majd vadászni. Biztonságosabb lenne csapdát állítani, és itt várni rá.

Yasuno lenéző horkantással hárította el Kai szavait, a mögöttük álló tapasztalatokat, tévedhetetlen ösztöneit, magát a létezését is.

– Ha várunk, elszalasztjuk! – rázta meg a fejét, mint egy türelmetlen ló. – Már napok óta üldözzük ezt a vadat – mondta, mintha Kai ezalatt nem vezette volna őket végig gyalogosan. – Most kell megölnünk, mielőtt még több kárt okoz!

Kai Oishira pillantott. Észrevette, hogy Oishi ugyanazzal a kétkedő tekintettel fürkészi, mint az évek során mindig, amióta csak meglátták egymást. E hosszú idő elteltével Kai már látta, tovaszállt a remény, hogy egyszer talán megérthetik egymást – ha létezett valaha ilyesmi egyáltalán.

Oishi azonban egy hosszú percig ismét a véres csomót és a természetellenes növényzetet szemlélte, összehúzott szemöldökkel ugyan, de legalább komoly megfontolással. Most felpillantott, és Kai figyelmeztetésül megrázta a fejét. Oishi egyetlen szó nélkül megfordította a lovát, és Yasuno oldalán visszalovagolt oda, ahol Asano nagyúr várt rájuk.

Kai lemondóan figyelte, amint Oishi és Yasuno jelentést tesznek uruknak, szándékosan lehalkítva a hangjukat, hogy Kai meg ne hallja őket. Ő azonban már tudta, mit fog mondani Yasuno.

Oishi pedig – minden taktikai jártassága, kötelességtudóan végzett fegyveres gyakorlatai, vadászként szerzett tapasztalata, sőt, uruk biztonságáért viselt felelőssége ellenére – Yasuno mellé állt. Puszta dacból elengedte a füle mellett Kai figyelmeztetését – vagy ami még rosszabb, egy olyan, vérre szomjazó harcos vágyától hajtva, aki próbára akarja tenni a pengéje élét.

– Odafönt van, uram. Utol kell érnünk, amíg van rá esélyünk.

Baka…! Kai összeszorította az állkapcsát, nehogy kitörjön belőle a számára tiltott ellenkezés. Idióták! Hiszen már időtlen idők óta él úgy, hogy a kardok pengéje fenyegeti… Ha azonban megpróbálná ráébreszteni ezeket az ostobákat, mit javasolnak valójában – mibe vezetik bele urukat –, Yasuno csak előrántaná még kipróbálatlan katanáját, és ott helyben megölné, amiért kétségbe vonja az ítéletüket.

A szamurájnak törvény adta joga volt, hogy az alsóbb osztályokból bárkit levágjon, aki valamilyen módon megsértette, de akár minden ok nélkül is megtehette ezt. Kai tudta, hogy ha nem állna Asano nagyúr védelme alatt, annak szamurájai közül valamelyik már régen kipróbálta volna a kardja beavatatlan pengéjét a félvér kutyaól-takarító fiún – és levágta volna valamelyik végtagját, ha nem egyenesen a fejét.

Nincs értelme megpróbálni, nincs értelme ok nélkül meghalni… Asano nagyúr soha nem fogja meghallani egyetlen valóban kimondott szavát sem… még ha mindannyiuk életébe kerül, akkor sem.

Asano nagyúr bólintott, és a csapat élén állva megsarkantyúzta a lovát a dombtető felé. Amint a lovasok elhaladtak mellette, Asano nagyúr hálás mosollyal pillantott le rá. Kai viszonzásul meghajolt, és elrejtette komor arckifejezését. Amikor a többiek ellovagoltak mellette, ismét felnézett. Senki még csak feléje sem pillantott.

Amikor elmentek, Kai undorral eldobta a szőrcsomót. Erőnek erejével elmondott egy imát a biztonságukért, legalább Asano nagyúr kedvéért, noha legszívesebben átkot szórt volna a vazallusokra, akiknek vágya a mészárlásra olyan szerencsétlenségbe hajthatja urukat, melytől az örökre meg is rokkanhat, ha nem veszti egyenesen az életét.

Hiszen nem egy közönséges vadállatot üldöztek napok óta – még annál is félelmetesebbet, mint a medve, vagy mint a farkasok télen. Egy kirint. Kai még sohasem találkozott kirinnel, pedig több különös dolgot látott életében annál, mint amit az Ako-kastély lakói el tudtak képzelni.

Látta olyan emberek rajzait, akik azt állították, láttak már kirint – de ez nem volt igaz. A rajzok olyan képtelenek voltak, mint amilyen torzak. Azonban hallotta az igazságot is a kirinről, olyanoktól, akik valóban találkoztak vele… Az elbeszéléseik pedig bámulatot és rettegést keltettek benne, annál is inkább, mivel igazak voltak.

A kirint ember, vagy másféle élőlény is csak ritkán pillanthatta meg, még a legtávolabbi hegyek magasan fekvő völgyeiben is – melyek az otthonaként és menedékeként szolgáltak –, noha óriási termetűre nőtt. Félénk és magányos teremtmény volt, amely csak növényekkel táplálkozott. Végtelen türelemmel kószált a hegyi lejtőkön, az élet nagy kérdésein és a megismerhetetlenen elmélkedett – Kai így hallotta –, és időnként olyan lassan mozgott, hogy befonták a kúszó indák és az ágak, amíg csak az emberi szem számára láthatatlanná nem vált…

Azonban többről volt itt szó, mint a kirint elrejtő természetes álcázás képességéről. Az ember nem az egyedüli ezen a világon, aki árgus szemmel fürkészi mások rosszindulatát. Az ősi erdők és a felhőbe burkolózó hegyek többi lakójához hasonlóan a kirin is különös, vibráló életet élt, amely részben ebben a világban, részben a szellemek síkján manifesztálódott. Azok a lények, melyeket az emberek yokainak hívtak – azaz démonoknak –, egyszerűen nagyobb erővel tudták manipulálni a csit, azt a mindent átható energiát, mely kitöltötte az összes létezőt, és minden élő vagy élettelen dolgon keresztüláramlott.

A kövek miért rendelkeznek csivel…? – jutott eszébe hirtelen a kérdés, melyet kisfiú korában szegeztek neki. Még mindig őrizte a sebeket, melyeket a hibás válasszal szerzett. De a hosszú évek során a türelem és a kitartás életben tartották – és a köveknek több türelmes kitartásra van szükségük, mint a legtöbb élőlénynek. Most már látta, miként használja minden dolog a csit a maga módján – miként használják az emberek, hogy mozgásba lendítsék a testüket (akár tudatában voltak ennek, akár nem), a kövek pedig arra, hogy mozdulatlanok maradjanak.

A saját életében is akadtak olyan napok – különösen, amikor vethetett egy ritka pillantást Mikára, a lány pedig szemében még mindig vágyakozással nézett vissza rá –, amikor úgy érezte, fokozatosan maga is inkább egy kőhöz, mint emberhez válik hasonlóvá.

Ám míg apránként, kínzó bizonyossággal ráébredt, mi hiányzik belőle mint emberi lényből, még tisztábban felismerte, mennyire elégtelen a legtöbb emberi érzék a yokai adottságaihoz mérten, amely úgy uralja a csit, hogy tudatosan képes olyan cselekedeteket végrehajtani a segítségével, melyet az emberek lehetetlennek, természetfelettinek vagy démonikusnak neveznek.

Az emberek „gonosznak” tartanak minden yokait – ez a kifejezés sok olyasmit fed, ami valóban gonosz, de még annál is több pusztán csak felfoghatatlan dolgot.

Ritka az olyan ember, aki érzékeli a csi jelenlétét. Néhányan még el is fogadják a gondolatot, hogy létezik effajta képesség. A nagy többség azonban mindig tudatlan marad, és minden yokaitól fél, mert soha nem lesz képes megérteni őket.

A kirinek azonban a föld legbékésebb élőlényei közé tartoztak. Csak akkor változtak meg, amikor valami erőszakosan megzavarta létezésük törékeny egyensúlyát – ha valami ilyesmi történt, ők tudtak a világon a leghatékonyabban bánni a csivel, és pusztító haragjukat el sem lehetett képzelni…

Kai még sohasem hallott egy kirinről sem, amely ilyen messzire leereszkedett volna a hegyek közül, és behatolt volna azokra a területekre, melyeket az emberek a sajátjuknak tekintettek – nemhogy úgy végigdúlja a falvakat és a földeket, mint az, amelynek most jártak a nyomában. A kirin összezúzott épületeket és elpusztított terményeket hagyott maga után, és felfalta a leölt állatok – és emberi lények húsát.

És az istenek nevére, miért éppen Asano nagyúr birtokaira talált rá, aki Kai tudomása szerint távolról sem volt rossz ember? Kai személyes tapasztalata szerint éppen a legjobbak közé tartozott.

Miután hátramaradt a teherhordókkal és a parasztokkal, Kai csukott szemmel, némán kuporgott, figyelte a szél érintését és illatát, és igyekezett rávenni a többi érzékét is, hogy árulják el neki azt, amit nem láthatott onnan, ahol magára hagyták.

Mivel nem nyúlhatott igazi fegyverhez, és nem ülhetett lóra, éppen olyan tehetetlen lesz a hegyoldalon bekövetkező szerencsétlenséggel szemben, mint a körülötte lévők. A mellette várakozó parasztok közül még egy sem vett részt hasonló vadászatban – mint ahogy a szamurájok sem –, ám személyes kockázatot ritkán vállaltak a zsákmány elejtésében. De még ha így is állt a dolog, Kaihoz hasonlóan a parasztoknak minden körülmények között a kijelölt helyükön kellett maradniuk, éppúgy, mint a saját életükben, és úgy tűnt, ezzel a jelen pillanatban elégedettek is voltak.

A vadászok közeledtek a magaslat egyenetlen csúcsához, és beértek a vastag reggeli köd egyik felhőjébe, mely még mindig ott gomolygott a sűrű erdei növényzet és a talajból előtüremkedő szürke sziklák között. Kénytelenek voltak szorosabbra fogni nyugtalan hátasaik kantárját, hogy ismét arra az óvatos poroszkálásra kényszerítsék őket, amellyel rendszerint a kanyargós, ismeretlen területeken haladtak át.

Oishi torkában gombóc keletkezett a feszültségtől, amikor felmerült az emlékezetében Kai kimondatlan figyelmeztetése. Hirtelen elbizonytalanodott, vajon jól tette-e, hogy elengedte szavait a füle mellett: a lovak idegesebbek és kezelhetetlenebbek voltak annál, mint amit a veszélyes terepviszonyok, vagy akár lovasaik feszült ébersége indokolt volna. „Ha az állatok rémültek, akkor támadástól kell tartani.” Ezt vajon Szun-ce mondta? Nem csak ember lehet ellenség. Ha a büszkesége miatt veszélybe sodorta Asano urat…

Semmit nem látott a moha fedte vándorkövek, a magasra burjánzó cserjék és a lecsüngő faágak között. Az egész világ egyetlen smaragdzöld folttá változott a kavargó ködben. Hirtelen a lova magától megtorpant, a fejét magasra tartotta, a füleit előreszegezte.

Ekkor valahonnan elölről egyszerre csak ő is meghallotta a hangokat – melyek semmihez sem voltak foghatók, amit valaha is hallott. Valamilyen elképzelhetetlenül óriási szörnyeteg morgott mélyen a torkából, a torokhangokat pedig éles roppanások szakították meg, mintha gallyak törnének ketté. Nem, nem gallyak… csontok. Eszik valamit…

Hátrafordult Asano nagyúr felé, és igyekezett száműzni hangjából a mélységes nyugtalanságot:

– Engedd meg, uram, hogy előreküldjek néhány embert.

Asano nagyúr rámosolygott, mert érzékelte Oishi félelmét, és meg akarta nyugtatni.

– Túl sokat aggódsz – felelte, Oishi pedig látta, amint daimyója szemében hirtelen megcsillan a harci kedv. A vágy, hogy a halála előtt még utoljára szembeszálljon egy valóban érdemes ellenféllel.

– Váljatok ketté – parancsolta egy kézmozdulattal. – Hajtsátok felénk.

Oishi közvetítette az utasítást, a vadászok csapata pedig azonnal kettéoszlott, és néhány lovas óvatosan elindult, hogy megkerülje az előttük lévő csalitost. Az íjászok lecsatolták az íjukat, és készenlétbe helyezték a nyilaikat. A lándzsások szorosabbra fogták az egyenes lándzsákat, és a hajlított végű naginatákat.

Amikor minden vadász elfoglalta a helyét, Oishi biccentett Hazamának, aki ilyen alkalmakkor a helyettese volt. Hazama felemelt egy ősrégi, ezüstfúvókás csontkürtöt, és belefújt. A kürt vérfagyasztó állati sikolyt hallatott, a hangtól Oishinak megcsikordult a foga.

Amikor a kürtszó visszhangja is elhalt, az egész erdő baljós némaságba süppedt. Sem szokatlan hangokat nem hallottak, melyek csakis a kirintől jöhettek volna, de még egy madár sem kiáltott. A csend talán csak másodpercekig tartott, mégis egy örökkévalóságnak tetszett.

Ebben a pillanatban mintha fülsiketítő robajjal a szemük láttára megelevenedett volna az egész erdővel borított domboldal , és kirontott a fedezékből, majd lavinaként rájuk zúdult egy Oishi minden képzeletét felülmúlóan rettenetes szörnyeteg.

A szörny kétszer olyan magas volt, mint egy lóháton ülő harcos, és tömör, akár a sziklafal. A szarvak párosával ültek a fején. Az egyik pár a homlokán, két, a támadókat felnyársaló lándzsaként, a másik pedig a feje két oldalán – ezek olyan villákban végződtek, mint a villámsújtotta fák, és éppen megfelelő szögben hajlottak ahhoz, hogy átdöfjék az oldalról támadókat. Patájának egyetlen rúgása örökre megnyomoríthatott egy lovast a lovával együtt, nem beszélve ostorszerű farkáról, mely a testénél is hosszabb volt.

És valami nincs rendben vele, futott át a gondolat Oishi agyán, aki szinte még levegőt venni is elfelejtett, miközben figyelte a lény közeledtét. A szörny három pár szeme vörösen izzott a dühtől, kivillanó agyarai élesek voltak, mint a kések. Förtelmes arcát nem fedte szőrzet, a bőre érdes volt, rajta mohazöld foltok váltották egymást beteges hamuszürkékkel, mint egy zuzmóval borított sziklán, oldalsó borostái csápokhoz hasonlítottak. A sörénye összecsomósodott a mocsoktól, élénk narancsszín és rozsdavörös foltok tarkították. Oishi nem tudta megállapítani, melyik vérfolt, és melyik a betegség jele. A bőrét mindenütt élénk narancs és zöld pikkelyek fedték, mintha az egész testét valamiféle csillogó penész vonta volna be. A lényben mintha egy egész, betegségtől sújtott erdő felbőszült szelleme öltött volna testet; lehetetlennek látszott akár csak egy lándzsát is beléhajítani.

Oishi szinte helyben megfordította a hátasát, nem hagyva így más választást Asano nagyúrnak, mint hogy ő is megforduljon, és fellovagoljon egy dombra, hogy kitérjen a kirin útjából. A többi lovas is kétségbeesetten igyekezett megfordulni, úgy, hogy ne állják el egymás útját, és elkerüljék a feléjük rohanó szörnyet, ám az alattomos, síkos kövekből álló talaj és a meredek domboldalak csapdájába estek.

Az íjászok nyílzáport zúdítottak a közöttük elviharzó kirinre, de mintha szalmával hajigálták volna. A nyilak nem értek el nagyobb hatást, mint a tűszúrások, és csak még vadabb tombolásra ingerelték a szörnyeteget. Oishi látta, amint Basho, egy szumóbirkózó erejével és termetével rendelkező harcos beledöfi naginatája pengéjét a kirin oldalába, de a lándzsa úgy siklott le a pikkelyes testről, hogy még a hegye sem szúrta át a lény bőrét.

Yasuno nem mozdult el középről, és Oishi túl későn vette észre a harcos öngyilkos szándékát arra, hogy ő vigye be a gyilkos döfést. Az istenek azonban őt sem áldották vagy átkozták meg jobban, mint aznap bármely másik harcost a dombtetőn, a kirin irányt változtatott, és elrohant mellette; még csak lelassítania sem sikerült a rohamát.

A vadászok minden oldalról, minden kéznél lévő fegyverükkel a szörnyre támadtak, amikor elzúgott közöttük, a bestia azonban úgy söpörte oldalra őket, mintha nem nyomnának többet a levegőnél. És Oishi ekkor rádöbbent, hogy a kirin őt vette célba… nem, nem is őt, hanem egyenesen a háta mögött álló Asano nagyúr felé fordult, mintha megszállott dühe egyenesen őrá irányulna.

Ezt a daimyo ménje is felismerte, és ijedtében hátrálni kezdett, Asano nagyúr pedig csak nagy üggyel-bajjal tudott a nyergében megmaradni, és nem maradt szabad keze a védekezésre.

Oishi ura felé sarkantyúzta vonakodó lovát, amikor felismerte a fenyegető veszélyt. Teli torokból ordítani kezdett, hogy magára vonja a kirin figyelmét.

Az utolsó pillanatban a szörny elfordult Asano nagyúrtól, és Oishira támadt. Oishi beledöfte a lándzsáját, de a lándzsa hegye darabokra tört a kirin szarvain. Oishi eldobta a fegyvert, és előhúzta a katanáját.

A démon azonban nem fordult vissza, ekkorra elviharzott mellette, és hatalmas ugrással átszökkenve a védők utolsó sora felett már csak az esztelen vágy hajtotta, hogy kimeneküljön a csapdájukból.

*

Odalent Kai és a csoportba verődő parasztok egyre növekvő hitetlenkedéssel és rémülettel hallgatták a fejük fölött a hegyen tomboló láthatatlan csata zaját. Még Kai sem tudta értelmezni a zűrzavart – a kiáltozást és a robajokat, az emberek és állatok váratlan sikolyait, melyek közé elképzelhetetlen pusztítás zaja keveredett –, egész fák tűntek el a ködlepelbe burkolózott szürkészöld foltban.

És hirtelen egyszerre csak túlságosan is jól látszott, hogy a kirin a fák falán áttörve kiviharzik a nyílt térségre, Kaiék lába alatt pedig megremegett a föld az eszeveszett robajtól. A szörny mögött vágtatott az összes vadász, aki még a lova nyergében ült, és semmi mással nem törődtek, csak hogy megállítsák a bestiát.

A csatazajhoz legközelebb merészkedő fölművesek és teherhordók most megfordultak és menekülőre fogták, de elkéstek. Többen is felsikoltottak, amikor a kirin utat tört közöttük, és hanyatt-homlok rohant vissza az alattuk húzódó erdő rejtekébe.

Kai azokkal tartott, akik menekülés helyett üldözőbe vették a kirint, és a szamurájokhoz hasonlóan elszánta magát, hogy nem hagyja elszökni, noha fogalma sem volt, miként állíthatná meg.

Egyszer csak megpillantott egy rémült lovat, amely menekülés közben éppen mellette akart elvágtatni. Kai megindult felé, egy sebes rohammal belekapaszkodott a nyergébe, majd a hátára lendült. A kantárt meghúzva a fejvesztett menekülést gondosan uralt vágtává csillapította, és űzőbe vette az erdő szélén álló fák közé rohanó kirint.

Fegyver híján nem tehetett mást, mint hogy rémült lovát a szörny csapásán tartja, a karját lengeti és kiáltozik, és ezzel visszacsalja a kirint a tisztásra. A bestia valóban így is tett, noha talán csak azért, mert őrjöngésében valami olyasmit látott, amit el akart pusztítani. Amikor Kai ismét előbukkant az erdőből, látta, hogy a szamurájok felé, azaz a fenevad felé lovagolnak. Irányt változtatott, lazára engedte a gyeplőt, és örömmel hagyta, hogy azok végezzék be a küzdelmet, akik sóvárogtak rá.

Néhány harcos most megpróbálta hurokkal csapdába ejteni a kirint, de az ettől csak még dühödtebben igyekezett szabadulni. A köteleket széttépve áttört a lovasok gyűrűjén, és ismét a fák felé vette az útját.

Kai látta, amint Yasuno egyedül belovagol utána a fák közé. Magában átkozódva tétovázott egy pillanatig, majd megfordította a lovát, és megindult az őrült Yasuno és az eszét vesztett szörnyeteg nyomában vissza, az erdőbe.

Abban a pillanatban látta meg őket, amikor Yasuno a kirin mellé rúgtatott, majd a nyeregből lehajolva beledöfte a kardját a hátába, az egyik villás oldalszarv mögé.

Nem okozott halálos sérülést – és mi sem táplálhatta volna ennél jobban a szörny eszeveszett dühét. A kirin megpördült, és hatalmas fejének egyetlen mozdulatával lesöpörte Yasunót a lováról. Yasuno feltápászkodott, és hátratántorodott, amikor meglátta, hogy a szörny feléje fordul, lehorgasztja a fejét, és újabb rohamra készül.

Kai vágtában indult meg a kirin felé. A nyeregből kihajolva sikerült megragadnia Yasuno katanájának markolatát. Amikor kirántotta a fegyvert, a villás szarv eltalálta, felszakította az ingujját, és belevájt a karjába, de sikerült megmaradnia a nyeregben. Végre fegyverrel a kezében dühös kiáltással megfordította a lovát, hogy szembenézzen az életre kelt rémálommal.

A kirin elfogadta a kihívást, és el is feledkezett Yasunóról, amikor Kaira rontott.

Az összecsapás előtti utolsó pillanatban Kai oldalt fordította a lovát. A kengyelben állva ezúttal még messzebbre kihajolt, és Yasuno katanáját a borotvaéles villás szarvak között a bestia nyakának oldalába döfte – egyenesen abba az érzékeny pontba, ahol a kirin gerincoszlopa csatlakozott a fejéhez.

A fertőzött vér cseppjei savként égették a bőrét. De szinte nem is érzett fájdalmat, olyannyira foglyul ejtette az élet és a halál közötti pillanat rémületes eufóriája. Évek óta nem tartott katanát a kezében, mégis érezte, hogy a pengéje mélyre hatol, és úgy választja ketté a kirin göcsörtös gerincoszlopát, mint egy acélból készült villám. Acélpengékkel, melyek még isteneket is képesek ölni – ezt is azoktól hallotta, akik elmesélték, hogyan vágtak le egy kirint. Most végre megtudta, hogy minden szavuk igaz volt.

Kai visszarántotta a lova gyeplőjét, amíg az hátrálni nem kezdett, hogy eltávolítsa az agancs hegyes villáinak közeléből, de nem volt elég fürge: a kirin az agónia görcsében oldalra vetette súlyos fejét, és beledöfött Kai hátába. Kai élesen felkiáltott, amikor a szarv hegye behatolt a lapockája alá, kifordította a nyeregből, és a földhöz csapta. Továbbcsúszott, amíg egy fatörzs meg nem állította, azután csak hevert, és levegőért kapkodott, védtelenül az újabb támadás előtt.

Most azonban megmutatkozott a szörny sebének végzetes hatása. A kirin megtántorodott, térdre rogyott, és többé nem emelkedett fel.

Kai a fájdalomtól kábultan, émelyegve, erőnek erejével a lábára állt. Vér itatta át kimonója viseltes szövetét, amint valamilyen érthetetlen kényszer hatására a haldokló kirin felé botladozott.

Megállt az óriási fej előtt, és megpróbált állva maradni a három pár szem sugarában. A düh vörös ragyogása már kihunyt bennük – miközben Kai nézte őket, elsötétültek és mozdulatlanná váltak, ő pedig megpillantotta bennük a bánat mögött húzódó mélységesen mély, ősi bölcsességet.

Amint a feje lejjebb süllyedt a földön, a kirin beletörődéssel, gyűlölet nélkül nézett vissza rá, mintha egy olyan békesség idéződne fel benne, amelyet – most bizonyára úgy érzi – még egy másik világban tudhatott a magáénak. Annak ellenére, hogy a haláltusáját vívta ebben a megtört testben, Kai érezte a nemes teremtmény jelenlétét, ami a kirin valaha volt. Emlékezete kezdett visszatérni, amint a közeledő halál felszabadította a megnevezhetetlen átok alól, amelyet kimondtak rá.

A szenvedése a végéhez közeledett, és Kai érezte, ahogy a lény lelke keresztülhatol a testén a mérhetetlen időspirál felé, amely örökké a jövő felé tart. Szánalommal és bűntudattal telve Kai remegő kezét a bocsánatkérés hiábavaló gesztusával a kirin foltos homlokához emelte. A sötét szemekbe nedvesség gyűlt, szinte mintha könnyezni akarna, eközben pedig Kai feszült igyekezettel próbálta felidézni és kimondani annak az áldásnak az ősi szavait, melyek megkönnyítik a lénynek az e világból kifelé vezető utat, vissza a szellemek birodalmába.

A kirin hatalmas feje ellankadt, és mozdulatlanná vált. Kai ekkor ébredt tudatára annak a förtelmes rossz szándéknak, amely kikezdte a lény húsát, józanságát pedig megrendítette és távolra űzte; mintha minden, ami történt, csak egy rémálom lett volna, melynek vége szakadt, amint a kirin életlelke ismeretlen, új napra ébredt.

Kai lefelé pillantott, és látta, hogy a ráfröccsent mérgező vér foltjának nyoma veszett. A bőrét és a ruháját elcsúfító vérfoltok színe kátrányfeketéből aranyosan ragyogó vörössé változott – ugyanaz a ragyogás itatta át őket, mint ami a kirin sörényének foltos, féregszerű gubancait vastag, hullámos, aranyszínű szőrmévé változtatta.

Küszködve próbálta mozgásra bírni a testét, míg egyszer csak ráeszmélt, hogy valaki áll mögötte, már jó ideje, és követi minden mozdulatát.

Megfordult, és szembetalálta magát Yasunóval, aki először a kezében tartott kardra pillantott, majd az arcára. Yasuno szeme a dühtől és a megaláztatástól égett, a hangja remegett a megvetéstől, amikor megszólalt:

– Inkább hagytam volna, hogy megöljön az az állat, mint hogy egy félvér mentse meg az életemet.

Kai lenézett a katanára, de nem is látta egy hosszú pillanatig, amíg a hallottakat emésztette. Anélkül, hogy felnézett volna, mélyen meghajolt, és előrenyújtotta a kardot.

– Nem tettem semmit.

Szokatlan érzés volt kiejteni e szavakat – a szerénység hagyományos kifejezése némasági fogadalommá változott.

Yasuno kiragadta a kardot a kezéből, mintha Kai az ő lelkét tartotta volna a kezében. Kai tudta, hogy a szamurájok azonosnak tekintik a kettőt, bár fogalma sem volt, miért.

Yasuno tekintete még jobban elsötétült, amikor lovasok közeledtét hallották – a többi szamuráj tartott feléjük a fák között. A lovasok körülfogták kettőjüket és a kimúlt kirint, a tekintetük egyikről a másikra röppent. A pillantásuk meg sem állapodott Kaion, noha neki olyan fájdalmai voltak, hogy szabályszerűen le sem tudott térdelni. Tekintetük elidőzött a halott kirinen, azután minden figyelmüket Yasunóra összpontosították, aki a kezében tartotta a véres katanát – természetesen mindegyikük azt feltételezte, ő döfte le vele a szörnyet.

Asano nagyúr előrelovagolt a szamurájok gyűrűjén át. Kai megszédült, ahogy elöntötte a megkönnyebbülés hulláma, amiért urát élve és sértetlenül látta viszont.

Asano nagyúr a halott kirinről Yasunóra nézett, a többiekhez hasonlóan azt feltételezve, hogy ő hajtotta végre a tettet. A harcosok komor mosolyával szólalt meg:

– Most neked kell hazavinned, Yasuno.

A szamurájokból megkönnyebbült és diadalittas nevetés tört ki, Yasunót kivéve – ő mélyen és hosszan meghajolt Asano nagyúr előtt, hogy elrejtse mosolytalan arcát.

– Ako sokkal tartozik neked – mondta most már komolyan Asano nagyúr. Yasuno meghajlását egy bólintással nyugtázta, és arcán ugyanaz a megkönnyebbülés és csodálat terült szét, ami a többiekén.

– Most már félelem nélkül üdvözölhetjük a sógunt.

A sógun látogatása. Kai már el is feledkezett róla, mert neki személy szerint semmi dolga nem akadt vele. Nem csoda, hogy Asano nagyúr ma olyan elszántan akarta befejezni a vadászatot, hogy még a józan eszére sem hallgatott.

Kai hátrálni kezdett, és vigyázott, hogy fel ne bukjon a halott kirin körül összegyűlt lovas szamurájok között – megpróbált elvegyülni a tisztes távolban álló parasztok csapatában, mielőtt Asano nagyúr észrevenné a jelenlétét. Ma nem aratott dicsőséget – de nem is állt szándékában. Nem itt. Nem így. A halott kirinre pillantott. Csak el akart tűnni.

Hátrafelé menet azonban súrolta Oishi katanájának hüvelyét. Ijedtében összerándult, Oishi pedig lenézett rá, a vazallusok vezére azonban csak bosszúsnak tűnt, nem jött dühbe amiatt, hogy egy paraszt hozzáért a kardja hüvelyéhez. Azonban az arckifejezése megváltozott, amint felismerte Kait, és meglátta a testén a sérüléseket, majd a kirin aranyos árnyalatú vérét a kezén és a ruháján. Oishi arca kíváncsiságot tükrözött. Yasunóra nézett, és Kai látta, hogy kifejezése ismét megváltozik.

– Akóért! – kiáltotta ekkor Asano nagyúr, Oishi figyelmét pedig elterelte a többi harcos éljenzése. Mire visszanézett, Kainak nyoma veszett.

*

Kai egy kidőlt fatörzsre ült távol Oishi és a többiek pillantásától, és hagyta, hogy a kimonója felső része lecsússzon sebesült válláról. Az ujjával fellazított egy darab mohás agyagot, és beletömte a hátán lévő sebbe, oda, ahol a kirin felnyársalta. Ép keze alig érte el a sérülés helyét, a mozdulat okozta fájdalomtól hányingere támadt. Ráharapott a ruhaujjára, hogy el ne árulja magát egy kiáltással.

Meg kell lennie. Voltak más mély sebei is, melyek ellátást igényeltek, de azok várhattak. Az egész teste fájt, már szinte el is felejtette, milyen érzés ez… de a keserű tapasztalat megtanította, hogy nem kerül az életébe. A hátán lévő seb azonban túl erősen vérzett, és nem fogja túlélni a hosszú utat vissza az Ako-kastélyba, ha nem tesz valamit.

Megint a kirin tetemére pillantott, azt remélte, utoljára. De tudta, örökké emlékszik majd a halálára és az átalakulására. Akóért… Óvatosan visszahúzta a kimonóját. Elképzelhetetlenül kimerült, és nem akart semmi mást, mint megint otthon lenni, biztonságban.

Hirtelen megfordult ültében, mert egy tekintetet érzett magán – ezúttal nem emberét.

A fehér róka tért vissza, amellyel korábban találkozott. Ott ült, és nyugtalanítóan értelmes pillantással figyelte – Kai észrevette, hogy az egyik szeme vörösesbarna rókaszem volt, a másik azonban sápadt kék.

Egy kitsune – egy alakváltó yokai, amely annyi varázslatra képes, hogy felsorolni is nehéz lenne, és amely rendszerint róka alakját ölti fel. Most, miközben figyelte, észlelte azt a vibráló anyagtalanságot, amely szinte aura módjára vette körül a rókaalakot. Hófehér színe ősi, hatalmas szellem voltára utalt. Azon tűnődött, vajon mi vonzotta ide – talán a kirin?

A róka még egy percig szinte elgondolkodva figyelte, majd elfordult, és úgy veszett bele az erdőbe, mint a reggeli pára utolsó sóhaja.