Jordan Belfort

A WALL STREET

FARKASA

Jordan Belfort

A WALL STREET

FARKASA

Libri kiadó

Budapest

© Jordan Belfort, 2007

Hungarian translation © Kovács Kristóf, 2013

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Wolf of Wall Street

Bantam Books, 2007

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

felelős szerkesztő Lovas Anna

Olvasószerkesztő Kutasy Zsolt

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-362-3

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

www.libri-kiado.hu

www.nyugatiter.hu

PROLÓGUS

Bárány a farkasok között

1987. május 1.

– Nyomorultabb vagy, mint a féreg a pocsolyában – jelentette ki az új főnököm, miközben átvezetett az LF Rothschild irodáin, ahová életemben először volt szerencsém betenni a lábam. – Van esetleg valami kifogásod ellene, Jordan?

– Nincs – feleltem. – Semmi probléma.

– Helyes – nyugtázta a főnök, és talpalt tovább.

Barna mahagóni íróasztalok és fekete telefonvezetékek valóságos dzsungelén hatoltunk át egy negyvenegy emeletes üveg-alumínium toronyház huszonharmadik emeletén, amely Manhattan híres-nevezetes Ötödik sugárútja fölött magasodott. Hatalmas egy iroda volt, majd ötvenszer hetven méter alapterületű, amúgy nyomasztó hely: az asztalok, telefonok, számítógépek szinte egymást érték, akárcsak a termet benépesítő vagy hetven kialvatlan képű yuppie. Már mindegyik levette a zakóját, és így, reggel 9 óra 20 perckor valamennyien a Wall Street Journal híreit tanulmányozták, közben lelkesen hátba veregetve önmagukat, a Világegyetem Ifjú Urait.

A Világegyetem Urának lenni, ez bizony méltó célkitűzésnek tetszett. Miközben átinaltam az Urak termén olcsó kék öltönyömben meg a sárdagasztó csukámban, egyszer csak azon kaptam magam, hogy minden vágyam egy szép napon közéjük kerülni. Új főnököm azonban seperc kirángatott az álmodozásból.

– A te munkád – vetett egy röpke pillantást a mellkasomra csippentett műanyaglapocskára, amelyen ott állt becses nevem – Jordan Belfort, a tárcsázás, ami annyit jelent, hogy feltárcsázol egy számot, addig hívod újra és újra, amíg fel nem veszik, ha kell, százszor is, keresztülverekszed magad a titkárnőkön, de te magad nem adsz el semmit, nem javasolsz semmit, nem mondasz semmit. Te csak kivárod, amíg a tulaj a kezébe nem veszi a kagylót a vonal túlsó végén. – Itt egy pillanat szünetet tartott, csak azután köpte rám a maradék nyálát. – És amikor valóban felbukkant, csak annyit mondasz neki: „Jó napot, Mr. Ezésez, máris kapcsolom önnek Scottot!” Ezzel átadod nekem a telefont, te pedig kezded elölről a tárcsázást. Menni fog? Vagy túl bonyolult neked?

– Nem, dehogy, menni fog – bólogattam nagy magabiztosan, miközben úgy csapott át rajtam a pánikhullám, hogy egy címoldalas cunaminak is becsületére vált volna. Az LF Rothschild gyakornoki programja hat hónapig tartott. Kemény hónapok voltak ezek, a beetetés hónapjai, amikor ott álltam kiszolgáltatva az olyan seggfejek kényére-kedvére, mint például ez a Scott, ez a yuppie geciláda, aki úgy nézett ki, mintha épp most köpték volna fel a yuppie-pokol legfortyogóbb bugyraiból.

Vetettem rá egy óvatos pillantást a szemem sarkából, csak hogy azonnal megállapítsam: ez a Scott a megszólalásig hasonlít egy aranyhalra. Kopasz volt, sápadt, és az a kevés haja, ami egyáltalán még megmaradt neki, sáros narancssárgán pompázott. Csak nemrég tölthette be a harmincat, hosszúkás teste fölött keskeny koponya himbálózott, amelyből duzzadt, rózsás ajkak csücsörítettek előre. Nevetséges álló csokornyakkendőt viselt. Dülledt, barna szemére fémkeretes szemüveget biggyesztett, ettől lett aztán végképp halképe – már a szó aranyhalas értelmében.

– Helyes – bólogatott a geciláda aranyhal. – Nos, a következők az alapszabályok: nincs szünet, nincs magántelefonálgatás, nincs betegszabadság, nincs késés, nincs lógás. Ebédszünet harminc perc – itt tartott egy pillanatnyi hatásszünetet – és jobban teszed, ha időben visszaérsz, mert ötven ember áll sorban az íróasztalodért, ha elbaszod.

Egyre járt a lába és a szája, én meg ott loholtam egy lépéssel mögötte, megbabonázva a szürke képernyőkön narancsszínben fel-felvillanó tőzsdehírektől. A termet üvegfal zárta le, a túloldalán ott pompázott Manhattan panorámája. Éppen az Empire State Building nézett farkasszemet velünk, miközben mindenek fölé tornyosulva nyújtózkodott az ég felé, hogy karcoljon egyet a felhőkön. Néztem a képet, ami méltó volt hozzá, hogy a Világegyetem Urának szeme elé táruljon – és éreztem, hogy ez a cím ebben a pillanatban egyre messzebb és messzebb kúszik tőlem.

– Hogy megmondjam az őszintét – fostorgott tovább Scott –, szerintem ez a munka egyáltalán nem neked való. Kölyökképed van, márpedig a Wall Street nem kölyköknek való. Hanem gyilkosoknak. Zsoldosoknak. Úgyhogy ebből a szempontból legalábbis mázlid van, hogy nem én veszem fel ide az embereket – adott ki magából valami ironikus kuncogásféle hangot.

Összeharaptam a számat, nehogy megszólaljak. 1987-et írtunk, amikor az olyasféle yuppie seggfejek irányították a világot, mint ez a Scott, és a Wall Street volt az önkívületben őrjöngő világtőzsde epicentruma, ahonnan naponta tucatjával bukkantak fel az újdonsült milliomosok. A pénz olcsó volt, és egy Michael Milken nevű fickó egyszer csak kitalálta a junk bondot – a szemétkötvényt – és a vállalati Amerika egyik napról a másikra megváltoztatta minden üzleti szokását. Eljött a zabolátlan mohóság kora, meg az ócska csillogásé. A yuppie-korszak.

Ahogy egyre közelebb és közelebb értünk az íróasztalához, ez az én yuppie nemezisem felém fordult, és így szólt.

– Mondom még egyszer, te Jordan. Te vagy itt a leglejjebb. Még csak nem is telefonos vagy, csak tárcsázó – szinte sütött a megvetés a szájából. – És amíg le nem teszed a Hetes Fokozatot, a te világod, a te univerzumod: a tárcsázás. Hát ezért vagy te a leglejjebb. Van valami kifogásod ellene?

– Egyáltalán nincs – feleltem. – Azt hiszem, éppen ez a megfelelő munka a számomra, ugyanis tényleg lejjebb vagyok még a legutolsó pocsolyaféregnél is – rántottam meg a vállam ártatlanul.

Én nem vagyok olyan, mint ez a Scott, egyáltalán nem hasonlítok semmiféle aranyhalra, és erre egy kicsit büszke is voltam, mikor láttam, hogy megbámul, az irónia nyomait fürkészi az arcomon. Nem nőttem valami nagyra, és huszonnégy évesen is volt bennem valami kiskölykös, ennek köszönhettem, hogy gyakran be se akartak engedni a bárokba, igazolnom kellett, hogy már nagykorú vagyok. Világosbarna haj, lágyan olajbarna bőr, ragyogó kék szemek: ez voltam én. Nem is olyan rossz.

Csak hát, sajnos, egyáltalán nem hazudtam, amikor azt mondtam, hogy lejjebb vagyok az utolsó pocsolyaféregnél. Életem első önálló üzleti vállalkozását épp ekkoriban vittem csődbe, és együtt omlott össze vele az önbecsülésem. Már az alapötlet rossz volt, hogy bemerészkedjek a hús- és halpiacra, és a végén ott álltam 26 bérelt teherautóval és a rakományukkal, amelyekért személyesen vállaltam garanciát, és most ott rohadtak meg nekem. Nyomomban lihegtek a bankok és az American Express egyik szokatlanul harcias amazonja – a hangja alapján nyilván szakállas és legalább százhúsz kiló –, aki azzal fenyegetett, hogy személyesen rúgja szét a valagamat, ha nem fizetek. Ideig-óráig eljátszadoztam a telefonszámom titkosításának gondolatával, de aztán rájöttem, hogy jobb, ha nem nagyon jelentkezem a telefontársaságnál, mivel ők is a nyomomban lihegnek.

Megérkeztünk Scott íróasztalához. Megmutatta, hogy a mellette lévő szék az enyém, és szólt még néhány bátorító szót hozzám.

– De te azért mindig csak a jó oldalát nézd! Ha valami csoda folytán nem rúgnak ki, mert lusta vagy, pimasz, meg elkésel, akkor egyszer még bróker is lehet belőled – nevette el magát a poénján. – És, csak hogy tisztában legyél a dolgokkal: én tavaly háromszázezer dollárt kaszáltam be, és a másik srác, akinek dolgozni fogsz, több mint egymilliót.

Egymilliót? Képzelem, mekkora seggfej lehet ez a másik, zsugorodott össze a szívem, alig bírtam megkérdezni, hogy ki volna az.

– Közöd? – kérdezett vissza ez az én yuppie-m. – Minek azt neked tudni?

Jesszusom, gondoltam. Ne beszélj, ha nem kérdeztek, seggdugasz! Tisztára, mint a tengerészgyalogságnál. Most már azt is sejtettem, hogy ennek a faszkalapnak minden bizonnyal a Garni-zóna a kedvenc filmje, és épp Lou Gossett szerepét vezeti elő nekem – amiben ő a kiképző őrmester, én meg az újonc. Mindezeket azonban megtartottam magamnak, fennhangon csak annyit mondtam, hogy aha, semmi, csak kíváncsiskodtam.

– Úgy hívják, hogy Mark Hanna, és pillanatokon belül találkozol vele – mondta, és azzal a kezembe nyomott egy tekintélyes köteg névjegykártyát, mindegyikükön egy-egy nehézsúlyú üzletember nevével-számával. – Mosolyog, tárcsáz! – adta ki a parancsot. – És fel ne emeld a kibaszott fejed tizenkettő nulla nulla előtt!

Ő maga leült a székére, a krokodilcipős lábát feltette az íróasztalára, és kinyitotta a Wall Street Journalt.

Már épp felemeltem volna a telefont, amikor egy súlyos, nagy kéz nehezedett a vállamra. Felnéztem, és azonnal tudtam, hogy ez csak Mark Hanna lehet. Bűzlött a sikertől, igazi Világegyetem Ura volt: nagydarab, majd százkilencven és legalább száz kiló, az is főleg izom, koromfekete haj, élénk, sötét szemek, kemény vonású arc, itt-ott halvány himlőhelyek. Amolyan belvárosiasan jóképű, mondhatni érződött rajta a Greenwich Village levegője. Szinte láttam körülötte a karizmája körvonalait.

– Te vagy Jordan? – kérdezte meglepően lágy, szinte behízelgő hangon.

–’Genis én – feleltem az elkárhozottak hangján. – Első osztályú pocsolyaféreg, szolgálatára jelentkezem!

Kedvesen felnevetett, kétezer dolláros öltönyének válltömése együtt ingott a jókedvével. Aztán, talán egy kissé hangosabban is a kelleténél, így szólt.

– Aha, látom, már elbeszélgettél ezzel a falubolondjával! – fordította a fejét Scott felé.

Észrevehetetlenül igent bólintottam. Visszakacsintott.

– Egyet se félj, én vagyok itt a főbróker, ez itt csak egy használhatatlan senki. Úgyhogy oda se figyelj arra, amit mondott, meg amit majd még fog.

Nem tudtam megállni, hogy oda ne sandítsak Scott felé, aki épp Hannát szidta magában.

Mark azonban nem vette rossz néven. Csak megvonta a vállát, megkerülte az asztalomat, tekintélyes tömegét Scott és közém préselve.

– Ne hagyd, hogy ugráltasson! Hallom, kiváló ügynök vagy. Egy év se kell, és ez a faszfej kinyalhatja a seggedet.

Büszkén és zavarodottan vigyorogtam.

– Ki mondta, hogy kiváló ügynök vagyok? – kérdeztem.

– Steven Schwartz, az a pasas, aki fölvett. Azt mondta, hogy azonnal kiszúrt magának az interjún – kuncogott fel Mark. – Nagyon tetszettél neki, azt mondta, oda kell rád figyelni.

– Tudom, tudom, de hát izgultam, hogy nem vesznek fel, húszan álltunk sorban az interjúért, úgyhogy azt gondoltam, jobb, ha kitalálok valami drasztikusat, amire felfigyelnek – vontam meg a vállam. – Azt mondta, jobb lesz, ha visszafogom magam.

– Jó, jó, csak ne nagyon – vigyorgott Mark. – Ebben a szakmában mindig maxon kell pörögni. Az emberek nem vesznek kötvényeket csak úgy maguktól, le kell nyomni a torkukon. Ezt sose felejtsd el! – állt meg egy pillanatra, hogy legyen időm megemészteni a hallottakat. – Na, mindegy, Geciláda úrnak egy dologban igaza volt, mégpedig abban, hogy a tárcsázás: szopás. Én hét hónapig csináltam, és minden nap a legszívesebben hazatakarodtam volna. Úgyhogy hadd áruljak el neked egy kis titkot! – itt összeesküvősen lehalkította a hangját. – Csak tégy úgy, mintha tárcsáznál. És használj ki minden alkalmat, hogy lóghass – elmosolyodott, visszatekerte a hangját normál hangerőre. – Félre ne érts! Azt akarom, hogy annyi pasast tárcsázz fel nekem, amennyit csak lehet, mert pénzt csinálok belőlük, de nem akarom, hogy beledögölj, utálom a hullaszagot – kacsintott rám megint. – Szóval tarts szüneteket! Menj ki a mosdóba és verd ki, ha kell! Én ezt csináltam, hogy kibírjam. Szeretsz rejszolni, igaz?

Nem mondom, meghökkentett a kérdés, de később azonban beletanultam, hogy a Wall Street irodáiban nincs helye a finomkodásnak. Az olyan szavak, mint szar, bazmeg, seggfej, faszkalap, legalább olyan mindennapiak voltak, mint az igen vagy a nem vagy a talán meg a kéremszépen.

– Persze, persze, imádok rejszolni – feleltem tehát. – Mármint úgy értem, ki nem?

– Oké, nagyszerű – bólintott már-már megkönnyebbülten. – A rejszolás a kulcsa mindennek. Továbbá melegen ajánlom, hogy fogyassz tudatmódosítókat, elsősorban kokaint. Attól gyorsabban tárcsázol, az pedig jót tesz nekem. – Elhallgatott, mintha csak további bölcs tanácsok után kutatna az emlékezetében, de úgy látszott, nem talál egyet sem. – Na, hát akkor erről ennyit. Pillanatnyilag ennyi útravalóval tudlak ellátni. Nem lesz itt semmi probléma veled, kishaver. Egy nap majd röhögve gondolsz vissza a maira, ez a minimum, amit ígérhetek – mosolygott rám búcsúzóul, majd leült, és kezébe kapta a telefonját.

Ebben a pillanatban megszólalt a csengő, tudtunkra adva, hogy kinyitott a tőzsde. Megnéztem a Timex karórámat, amelyet a JCPenney áruházban szereztem be tizennégy dollárért a múlt héten. 9:30-at mutatott. 1987. május 4. volt, az első napom a Wall Streeten.

Aztán megszólalt a megafon, mégpedig Steven Schwartz, az LF Rothschild eladási igazgatójának hangján. „Nos, uraim, az árfolyamok meglehetősem izmosnak tűnnek ma reggel, és komoly vásárlási szándék jelentkezik Tokióból.” Steven mindössze harmincnyolc éves volt, de az előző évben kétmilliót kaszált be. (Még egy Világegyetem Ura.) „Tízpontos ugrásra számítunk nyitáskor, úgyhogy kapják fel a telefont, uraim, és rock and roll!”

És ebben a pillanatban elszabadult a pokol. Az asztalon pihenő lábak a helyükre repültek; a Wall Street Journal példányai a papírkosarakba repültek; minden ingujjat könyékig tűrtek fel; és egyik bróker a másik után szabadult rá a telefonra, hogy vad tárcsázásba kezdjen. Én is követtem a példájukat.

Néhány perc múlva már talpon volt mindenki, aki csak tehette, őrjöngő léptekkel járt fel és alá, vadul gesztikulálva üvöltött a telefonba, és a terem egyetlen dübörgésbe olvadt. Ekkor hallottam először a Wall Street dübörgését: olyan volt, akár az utcai tömeg zúgása. Sosem felejtem el ezt a hangot, amely egyszer s mindenkorra megváltoztatta az életemet. Fiatal, kapzsiságba és becsvágyba fulladt férfiak hangja volt ez, ahogy beleordítják a szívüket és a lelküket a vonal túlsó végén hallgató üzleti nagykutyák agyába Amerika-szerte.

– A Miniscribe kibaszottul padlót fogott ma reggel – vonította a kagylóba egy kölyökkutya-képű yuppie: huszonnyolc éves volt, kokainnal kelt és feküdt, és évi bruttó hatszázezret keresett. – Mi? Mit mondott a nyugat-virginiai bróker? Te jó Isten! Hát lehet, hogy a szénbányászathoz ért, de ez itt a nyolcvanas évek! Hightech, értem? Hightech, ez a mai kulcsszó!

– Van ötven July Fiftiesem! – kiáltott fel egy bróker két asztallal odébb.

– Azoknak elfogyott a pénzük! – ordította vissza egy másik.

– Nehogy azt higgye, hogy egy üzleten akarok meggazdagodni – fogadkozott a telefonban egy harmadik bróker.

– Maga viccel? – horkant a kagylóba Scott. – Azt hiszi, azért szakítottam a cégemmel meg a kormánnyal, hogy kutyakaján éljek?

Ahogy telt az idő, egyre többször láttam a jelenetet, ahogy az egyik yuppie diadalüvöltéssel lecsapja a telefonját, aztán kitölt egy vásárlási blankettát, majd odasétál a terem tartóoszlopához erősített csőpostához. Bedugja a blankettát egy üveghengerbe, az meg bekapja, és rohanvást megindul vele a plafon felé, hogy onnét megtalálja az útját az épület másik oldalán az eladási osztályra, onnan pedig a New York Stock Exchange piacterére, ahol is megtörténik maga a tranzakció. Emiatt a terem plafonját lesüllyesztették, hogy helyet adjon a csőpostának: úgy éreztem, szinte a fejemet súrolja, olyan alacsonyan volt.

Mire az óra tízet ütött, Mark Hanna már háromszor is megjárta az utat a csőpostához, és éppen most indult a negyedikre. Olyan behízelgően beszélt a telefonba, hogy az agyam a szó szoros értelmében majd belegabalyodott. Mintha elnézést kért volna a beszélgetőpartnereitől, miközben épp kikanalazta a szemgolyójukat.

– Uram, engedje meg, hogy eldicsekedjek – adta elő egy vállalati nagyfőnöknek a Fortune ötszázas listájáról –, hogy sikerült megértenem a dolog lényegét. És nemcsak az a dolgom, hogy bevezessem önt ebbe a helyzetbe, de hogy ki is vezessem onnét, ha kell. – Lágy és finom volt a hangja, szinte hipnotikus. – Azt szeretném, ha hosszú távon is a hasznára lehetnék önnek, hasznára a vállalatának, és hasznára a családjának is.

Két perc sem telt bele, és Mark már ott is állt a csőpostánál, kezében egy negyedmillió dolláros rendeléssel, amely egy Microsoft nevű kötvényre vonatkozott. Korábban sosem hallottam a Microsoft nevet, de így első hallásra tisztességes kis cégnek hangzott. Akárhogy is, Mark jutaléka háromezer dollár volt. Az én zsebemben közben hét dollár kuncogott.

Délben már szédültem és korgott a gyomrom. Illetve szédültem, korgott a gyomrom és izzadtam, mint egy ló. De amúgy istenigazában az a lényeg, hogy teljesen kész voltam. A szüntelen zúgás beleitta magát a fülembe, a fejembe, ott visszhangzott az egész testemben, tetőtől talpig. És tudtam, hogy ezt a munkát én is tudnám csinálni. Tudtam, hogy épp olyan jó lennék benne, mint Mark Hanna, ha nem még nála is jobb. Tudtam, hogy olyan lágy és finom lennék, akár a selyem.

Legnagyobb megrökönyödésemre azon kaptam magam, hogy ahelyett, hogy lefelé tartanék a lépcsőn ingó vagyonom felét két hotdogba megy egy kólába fektetni, felfelé liftezek a tetőteraszra Mark Hanna tőszomszédságában. Úticélunk a Top of the Sixes névre hallgató ötcsillagos vendéglő volt az épület negyvenegyedik emeletén. Itt étkezett az elit, itt hajigálták magukba a Világegyetem Urai a martinijaikat, itt adták elő egymásnak a háborús sztorijaikat.

Abban a szempillantásban, hogy beléptünk az étterembe, Luis, a maître d’ hôtel rohanvást megindult Mark felé, nagy garral megrázta a kezét, és közölte vele, mennyire boldog, hogy találkozhat vele ezen a dicsőséges hétfő délutánon. Mark egy ötvenest csúsztatott a tenyerébe, amitől én a magam részéről majd lenyeltem a nyelvemet, és Luis odakalauzolt minket egy sarokasztalhoz káprázatos panorámával az Upper West Side-ra és a George Washington hídra.

Mark rávigyorgott Luisra, és két Absolut-Martinit rendelt nekünk.

– Azután pedig – itt ránézett súlyos arany Rolexére – hozzon még kettőt hét és fél perc múlva. Aztán – folytatta – ötpercenként ismételje meg az eljárást, egészen addig, amíg valamelyikünk az asztal alá nem zuhan.

– Igenis, Mr. Hanna – bólintott Luis. – Kiváló stratégia.

– Bocsáss meg! – mosolyogtam Markra, elnézést kérően. – De az a helyzet, hogy én… izé… szóval nem iszom. Vagyis – fordultam Luis felé – hozzon nekem egy kólát, legyen szíves.

Luis és Mark olyan pillantást váltottak, mintha épp most vallottam volna be a hét főbűn egyikét.

– Ez az első napja a Wall Streeten – mondta Mark Luisnak. – Hagyjunk időt neki.

Luis összeszorított ajkakkal rám nézett, és nehézkesen megbiccentette a fejét.

– Tökéletesen érthető – mondta. – De ne aggódjon, észre sem veszi, és máris alkoholista lett önből is.

– Pontosan így van, Luis – helyeselt Mark. – Mindenesetre hozzon neki is egy martinit, hátha meggondolja magát. Ha minden kötél szakad, hát majd megiszom én.

– Kitűnő, Mr. Hanna. Kívánnak enni is valamit, vagy beérik a lerészegedéssel?

Mi a faszt dumál itt ez a Luis, értetlenkedtem magamban. Micsoda ostoba kérdés, hát ebédidő van, vagy nem? Legnagyobb meglepetésemre azonban Mark azt felelte, hogy ő a maga részéről nem kíván enni, csak én, mire Luis átnyújtott nekem egy menükártyát, majd elviharzott az italainkért. Egy pillanat múlva már meg is tudtam, miért nem kíván Mark enni, ugyanis benyúlt az öltönye zsebébe, kihúzott egy kis fiolát, lecsavarta a tetejét, és belenyúlt egy kiskanállal. Jó nagy adagot kapart ki a világ leghatásosabb étvágycsökkentőjéből, nevezetesen a kokainból, és egy szippantással eltűntette a jobb orrlikában. Majd megismételte az eljárást, immár a bal orrlikába porszívózva fel a szert.

Ott ültem elképedve. Hát ez hihetetlen! Az étterem kellős közepén! A Világegyetem Urai között! Szemem sarkából körbesandítottam, észrevett-e bennünket valaki. A jelek szerint nem, senki. Bár most, visszatekintve, azt hiszem, a kutyát sem zavarta volna. Végül is, mindnyájan épp azzal foglalatoskodtak, hogy illő mennyiségű vodkát, whiskyt, gint és bourbont, vagy bármi egyéb gyógyszert, amivel imponáló méretű fizetési szalagjukat megrövidítették, sürgősen magukba zúdítsák.

– Nesze! – nyújtotta nekem is Mark is a fiolát. – Íme, a belépő a Wall Streetre. Ez, meg a kurvák.

Kurvák? Ez legalább annyira meghökkentett. Már úgy értem, én még sosem voltam kurvával! Ráadásul épp szerelmes is voltam egy lányba, akit feleségül akartam venni. Denise-nek hívták, gyönyörű volt – kívül és belül egyaránt. Semminél is kevesebb esélyét láttam, hogy megcsaljam bárkivel. Ami pedig a kokaint illeti, nos, én is buliztam eleget főiskolás koromban, de hát az nem éppen tegnap volt, azóta meg fűnél egyébre sosem vetemedtem.

– Kösz, nem – szabadkoztam, némileg zavartan. – Nekem ezzel a szerrel csak a bajom van. Teljesen, izé… kiakaszt. Nem tudok aludni, nem tudok enni, meg… szóval parázok mindentől. Nem tesz jót nekem. Kikészít.

– Semmi baj – nyugtatott meg, és szippantott még egy adagot. – De azért hidd el nekem, hogy a kokain az egyetlen, ami át tud segíteni itt egy napon – megrázta a fejét és megvonta a vállait. – Rohadt egy meló ez, brókernek lenni. Figyelj, ne érts félre, a pénz, az nagyon jó, meg egyáltalán, de az a baj, hogy nem teremtesz semmit, nem építesz fel semmit. Úgyhogy egy idő után, hogy is mondjam csak, beleunsz – megállt a beszédben, mintha csak a megfelelő szavakat keresné. – Az az igazság, hogy nem vagyunk mi semmik, csak bekattant házalóügynökök. Egyikünknek sincs fogalma róla, melyik papírok mennek fel, melyikek meg le. Csak dobáljuk a nyilainkat a sötétbe, aztán, érted, vagy győzünk, vagy leégünk. Mindegy, hamarosan te is rájössz.

A következő perceket azzal töltöttük, hogy elmondtuk egymásnak, honnét kerültünk elő. Mark Brooklynban cseperedett fel, a Bay Ridge negyedben, vagyis, amennyire én tudtam, meglehetősen kemény környezetben.

– Idefigyelj, bármi legyen a helyzet – figyelmeztetett – soha ne randizz olyan csajjal, aki Bay Ridge-ből jön. Idegbeteg kurva mind! – szippantott fel ismét egy kis kokaint. – Akivel utoljára voltam, az álmomban meg akart késelni a rohadt ceruzájával, láttál már ilyet?

Nem volt időm felelni, mert egy frakkos pincér érkezett az asztalunkhoz, és lerakta az italainkat. Mark emelte húszdolláros martinis poharát, én a nyolcdolláros kólámat. A pohárköszöntőt Mark vezette.

– Arra, hogy a Dow Jones elérje az ötezret! – ütöttük össze a poharunkat. – És arra, hogy karriert csinálj a Wall Streeten! – folytatta. – Kaszálj, amennyit csak tudsz ebben a rablóbarlangban, és őrizz meg magadból olyan keveset, amennyit csak lehetséges! – mindketten elmosolyodtunk, és ismét összekoccintottuk a poharunkat.

Ha ebben a pillanatban valaki azt mondja nekem, hogy néhány röpke év múlva én vagyok ennek a vendéglőnek a tulajdonosa, és Mark Hanna, meg még a fél LF Rothschild nekem dolgozik, hát azt mondom neki, hogy elment az esze. Ha meg még azt is hozzáteszi, hogy épp ebben az étteremben méteres kokain-csíkokat szippantok fel, mialatt egy fél tucat kurva lesi álmélkodva a teljesítményemet, hát még azt is hozzáteszem, hogy eldurrant a kibaszott agya.

És ez még csak a kezdet volt. Ugyanis, épp ez idő tájt, bár tőlem tökéletesen függetlenül megszületett a portfolió-biztosítás fogalma, amely nem egyéb számítógép-vezérelt kötvény-halmozási stratégiánál, ez pedig végképp maga alá gyűrte a zabolátlan pénzpiacot, a Dow Jones-index pedig egyetlen nap lefolyása alatt 508 pontot zuhant. Innentől fogva az események láncolata egészen elképzelhetetlen irányba kacskaringózott. A Wall Street darab időre felfüggesztette működését, az LF Rothschild ház pedig egyszer s mindenkorra bezárt. És eluralkodott az agyrém.

Ebben a könyvben kísérletet teszek ennek az agyrémnek a felidézésére, mégpedig szatirikus módon, mert csak így írhatom le hitelesen a Wall Street történelmének legvadabb rodeószezonját. Megismertetem továbbá olvasóimat azzal a hanggal, amely az én fejemben szólalt meg ezekben az időkben. Gúnyos egy hang ez, puhány, önmagát szolgáló hang, néha kiállhatatlan, ám ez a hang segített, hogy leegyszerűsítsek mindent, ami csak megzavarta volna zabolátlan önzésnek szentelt életemet. Ez a hang segített, hogy megvesztegessek – vagy az orruknál fogva vezessek – másokat, és hogy káoszt és agyrémuralmat bocsássak fiatal amerikaiak egy egész nemzedékére.

Középosztálybeli családba születtem Bayside-ban, Queensben: errefelé az olyan szavak, mint nigger, vagy fasz, vagy köcsög, vagy zsidrák, a lehető legilletlenebbnek számítottak, amiket magára valamit adó ember soha ki nem ejtett volna a száján. A szülői házból száműzve volt minden lehetséges előítélet minden lehetséges formája, az ilyesmit szellemileg visszamaradott alakok csúf szokásának tartottuk; és ennek az emlékét mindig magammal hurcoltam. Gyerekkoromban, kamaszként, sőt, még az agyrém legmélységesebb tetején is. Mégis, minek is tagadnám, illetlen szavak olykor-olykor ki-kicsúsztak a számon, kivált az agyrém uralmának idején. Persze végül ezeket is leegyszerűsítettem – mégpedig a Wall Streetre fogva az egészet, ahol nincs idő finomkodni, sem kedveskedni a társaságnak.

Miért mondom el ezeket? Azért, mert szeretném, ha megtudnák, ki vagyok voltaképpen, és még inkább azt, hogy ki nem. És mert van két gyerekem, és tudom, hogy egy nap elébük kell állnom a magyarázattal. El kell magyaráznom nekik, hogy miként lehetett, hogy az az apa, aki ma elviszi őket a meccseikre, aki ott van minden szülői értekezleten, aki péntek esténként otthon marad, hogy vacsorát rittyentsen nekik a hűtőszekrény morzsalékaiból, valaha egy visszataszító szörnyeteg volt.

A legőszintébben azonban mégiscsak azt remélem, hogy élettörténetem elrettentő példaként áll majd szegények és gazdagok előtt; azok előtt, akik kiskanállal az orrukban élnek, miközben tabletták egész arzenálja olvad szét a gyomruk mélyén; mindazok előtt, akik Istentől kapott tehetségüket elfecsérelik; mindazoknak, akik az erő sötét oldala felé igyekeznek, hogy ott a zabolátlan önzésnek szenteljék az életüket. És mindazok előtt, akik azt képzelik, hogy aztán hű, de mámorító dolog lehet a Wall Street farkasának lenni.

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET

Farkas báránybőrben

Hat évvel később

Az agyrém gyorsan burjánzott el, és 1993 telére már meg mertem volna rá esküdni, hogy valamikor egy tévés valóság-show főszereplője lettem, mégpedig jóval azelőtt, hogy ez a műfaj egyáltalán divatba jött volna. Az én műsorom A gazdagok és debilek világa címen futott, és minden egyes napja debilebbnek tűnt az előzőnél.

Megalapítottam a brókercégemet, a neve Stratton Oakmont lett, és eddigre a Wall Street történelmének legtébolyultabb brókercégévé nőtte ki magát. A Wall Streeten az a hír járta, hogy csillapíthatatlanul a halálomba rohanok, és egész biztosan elpatkolok harmincéves korom előtt. Ami hülyeség volt, ezt tudhattam, hiszen épp betöltöttem a harmincegyet, és éltem és virultam.

E pillanatban, történetesen egy szerdai reggelen december kellős közepén, éppen a dupla hajtóműves Bell Jet helikopterem kormányrúdjánál ültem, a Harmincadik utcai helikopterkikötőtől, vagyis Manhattan derekáról Old Brookville felé tartva, a birtokom felé, az ereimben annyi droggal, hogy bezsongathattam volna vele egész Guatemalát.

Nem sokkal múlt hajnali három, mi pedig százhúsz csomóval igyekeztünk Long Island nyugati csücske, Little Neck Bay irányába. Máig emlékszem, ahogy elcsodálkoztam magamon, hogy képes vagyok egyenes vonalban repülni, miközben mindenből kettőt láttam, aztán egyszer csak azon kaptam magam, hogy azt se tudom, hol vagyok. A helikopter rögvest mélyrepülésbe kezdett, már láttam is, ahogy a tenger éjfekete víztükre viharsebesen megindul felém. A helikopter vezérrotorja irtózatosan vibrált, de még ezt a zajt is túlharsogta másodpilótám pániktól visító hangja, sikolya még a fülvédőmön is áthatolt.

– Jézusmária, főnök! Húzza fel! Húzza fel! Lezuhanunk! Atyaisten!

Aztán egyszer csak vízszintesben voltunk megint.

Hűséges, megbízható másodpilótám, Marc Elliot kapitány, talpig fehér egyenruhában, ott ült a saját kormánybotja mellett – csakhogy szigorú parancsot kapott, hogy addig ne avatkozzon bele, amíg végképp biztos nem benne, hogy rögvest lefejeljük a földet. Most tehát átvette az irányítást, és lehet, hogy így volt a legjobb.

Marc kapitány pontosan az a négyszögletes állkapcsú, kiköpött kapitánytípus volt, akiben az ember első látásra megbízik. Egyébként nem csak az állkapcsa volt négyszögletes, de bizony kocka alakú volt mindene, mintha az egész testét kockákból hegesztették volna össze. Még a bajszát is tökéletes téglalapra nyírta, úgy ült az a feszes száj felett, akár egy ipari méretű mopp.

Vagy tíz perce szálltunk fel Manhattanből egy hosszúra nyúlt kedd éjszaka után, amely végül teljesen kicsúszott az ellenőrzésem alól. Pedig viszonylag ártatlanul indult az este egy Canastel’s nevű, trendi étteremben a Park Avenue-n, ahová vacsorára hívtam néhány fiatal brókeremet. Hogy, hogy nem, végül mégiscsak a Helmsley Palace elnöki különtermében kötöttünk ki, ahol is egy méregdrága, méhcsípésesen felduzzadt ajkú és igézően dús ágyékú kurva, bizonyos Venice egész este azzal foglalkozott, hogy egy gyertya segítségével erekciót idézzen elő nálam – de csak a veszett fejsze nyele, az állt fel. Ezért is voltam most némi késésben (hogy egészen pontos legyek, öt és fél órásban), azaz nyakig a szarban, melynek partján imádott második feleségem, Nadine állt, az elszánt és ambiciózus férjverő.

Esetleg látták már Nadine-t a tévében: ő az a szexi szőkeség, aki mindent bevet, hogy Miller Lite sört sózzon a kedves nézőkre a Hétfő Esti Futball adása közben; aki átsétál a parkon, kezében frizbivel, lábainál kutyával. Nemigen szólal meg ebben a reklámban, de ez senkit sem zavar. A lábainak köszönhette a melót, meg a fenekének, ami gömbölyűbb volt, mint egy puerto ricóié, de olyan feszes, hogy a negyeddolláros lepattan róla. Ám akárhogy is, hamarosan minden bizonnyal megízlelhetem a haragja gyümölcsét.

Mély légzéssel próbáltam helyrebillenteni magam. Most már viszonylag tisztességesen éreztem magam, úgyhogy visszaragadtam magamhoz a botkormányt, intettem SpongyaBob Kockanadrág kapitánynak, hogy készen állok átvenni az irányítást. A kapitány egy leheletnyit mintha idegesnek tűnt volna, úgyhogy rákacsintottam, amúgy bajtársiasan, sőt a fedélzeti mikrofonon át néhány biztató szót is sutyorogtam a fülébe.

– Ezémaj feszéssi póllékapol aveee – nyugtattam meg, ami egyébként annyit jelentett, hogy „ezért majd veszélyességi pótlékot kapsz, haver”.

– Na, az remek – felelte Marc kapitány, és átadta a parancsnokságot. – Csak majd emlékeztessen rá, hogy jelentkezzek érte, ha véletlenül élve hazaérnénk. – Belenyugvón és csodálattal csóválta meg kockafejét, majd ellátott még egy jótanáccsal. – És ne felejtse el lehunyni a bal szemét leszálláskor! Az enyhíti valamennyit a kettős látást.

Szigorú és profi, ilyen ember volt ez az én kockakapitányom – bár valójában ő maga is kivette a részét minden lehetséges bulizásból. És nemcsak, hogy ő volt az egyetlen a pilótafülkében, akinek pilótaigazolványa volt, de egyben ő volt 167 lábnyi hosszú motoros jachtom, a Nadine kapitánya is. Igen. Fent említett feleségemről neveztem el.

Hüvelykujjamat felemelve lelkesítettem kapitányomat, aztán kibámultam a pilótafülke ablakán, megpróbáltam valamelyest összeszedni magam. Előttünk már látszottak a jómódú zsidó kertváros, Roslyn piros-fehér csíkos kéményei, melyek jelezték, hogy közeledünk Long Island Aranypartjának szíve felé, márpedig itt volt Old Brookville, a birtokom is. Az Aranypart remek környék, különösen annak, aki szeret kékvérű WASP-ok{1} és méregdrága hátaslovak szomszédságában lakni. Ami engem illet, rühellem mindkettőt, valahogy mégis itt kötöttem ki, lett egy falka méregdrága hátaslovam, és egy falka kékvérű szomszédom, utóbbiak, gondolom, afféle cirkuszi látványosságként tekintettek rám, a menő zsidókölyökre.

Megnéztem a magasságmérőt: vagy száz méteren lehettünk, köröztünk lefelé. Tekertem néhányat a nyakamon, mint a bokszoló, mikor a ringbe lép, és harminc fokos szögben elkezdtem ereszkedni. Elsuhantam a Brookville Country Club kanyargós ösvényei felett, megborzoltam a Hegemans Lane két oldalát szegélyző fák lombkoronáját, majd megtaláltam a birtokom végén található leszállópályát.

A pedálok segítségével egyhelyben lebegésre bírtam a helikoptert valami hat méterrel a föld fölött, aztán megkíséreltem a leszállást. Egy kis utána igazítás a bal lábbal, aztán egy kis visszaigazítás a jobb lábbal, egy kicsit vissza a teljesítményből, enyhe nyomás a botkormányra, és a helikopter már a földre is zuttyant, hogy aztán azonnal ismét felemelkedjen.

– Ó, a francba! – motyogtam, miközben emelkedtünk. Pánikba estem, kikapcsoltam a hajtóművet, és a helikopter, akár a kő, zuhanni kezdett. Aztán megint – BUMM! – nagy dördüléssel földet értünk.

Hitetlenkedve ráztam a fejemet. Micsoda egy nyaktörő rohanás! A landolásom korántsem sikeredett tökéletesre, de kit érdekelt ez most?

– Jóvótam, avee vagy jóvótam? Mongyad! – fordultam nagy büszkén szeretett kapitányomhoz.

Marc kapitány oldalvást kukucskált, felhúzta szögletes szemöldökét egész a kockahomloka közepéig, mintha csak azt akarná mondani: „neked elment a jódolgod, bazmeg?” De aztán lassan bólintott egyet, és annyit mondott.

– Jó voltál, haver, el kell ismernem, hogy jó. Becsuktad a bal szemedet, ahogy mondtam?

– Mint a varázzzslat, úgy bejöjööttt – helyeseltem. – Te vagyol a legizslegjobbbbb.

– Oké. Hát ezt igazán jólesik hallani – nyugtázta az elismerést egy apró kuncogással. – Na, mindegy, asszem, legjobb lesz, ha lelépek innét, mielőtt baj lesz. Szóljak be az őrházba, hogy hazacipeljék?

– Nemgell, avee, jóvagyok. Én jó – nyugtattam meg, azzal kihámoztam magam a biztonsági hevederekből, mókásan tisztelegtem egyet Marc kapitány felé, kinyitottam a pilótafülke ajtaját, és kikászálódtam. Megfordultam, becsuktam az ajtót, kétszer rávágtam, hogy tudassam vele, nem felejtettem ám el becsukni, ami engem legalábbis mély önelégültséggel töltött el, már amennyiben az ember ilyen helyzetben képes lehet egyáltalán ilyesmire. Aztán visszafordultam, és határozottnak szánt léptekkel elindultam a főépület felé, ahol is egyenesen a Nadine hurrikán kellős közepébe cseppentem.

Csodálatos idő volt odakint, decemberhez képest szokatlanul enyhe. Az égen ezer és ezer csillag pislákolt, a fák közt teljes szélcsend honolt, mindent átjárt a föld és a fák illata, akár a rég tovatűnt gyerekkorban. Mint azok a felejthetetlen nyáréjszakák a sátortáborban. Ettől az eszembe jutott Robert, a bátyám, akivel megszakadt a kapcsolatom, miután a felesége azzal fenyegetőzött, hogy beperli az egyik cégemet szexuális zaklatás miatt. Erre meghívtam a bátyámat vacsorára, ott beálltam, mint az agyhalál, és ebbéli állapotomban fapinának neveztem a feleségét. Az emlékek azonban ennek ellenére szépek maradtak, egy egyszerű, ártatlan kor emlékei.

Majd kétszáz métert kellett kutyagolnom a házig. Mély lélegzetet vettem birtokom illatos levegőjéből. Micsoda egy mámorító illat! Az a rengeteg Bermuda-pázsit! A fenyők balzsamos illata! És az a megszámlálhatatlan zsongító zörej! A tücskök véget nem érő ciripelése! A baglyok rejtelmes huhogása! A víz dübörgése az egyébként röhejes műtó és művízesés felől!

A birtokot Dick Grasso, a New York Stock Exchange elnöke adta el nekem, az a férfi, aki oly döbbenetesen hasonlított Frank Perdue baromfiügynökre. Aztán benyomtam még néhány milliócskát az ilyen-olyan átalakítási munkálatokba – a legtöbbet a röhejes műtó és művízesés szipkázta fel, a maradékot meg a legeslegkorszerűbb biztonsági rendszerbe és az őrházba öltem. Az őrházban huszonnégy órás szolgálatban két fegyveres testőr váltotta egymást, mindketten a Rocco névre hallgattak. Odabent egy raklapnyi monitor villogott, rajtuk a huszonkét biztonsági kamera felvételei a teljes birtokról: mindegyikük fotocellás reflektorral volt összekötve, vagyis áthatolhatatlan biztonsági gyűrű vett minket körül.

Ekkor irtózatos léglökés taszított hátba, úgyhogy felemeltem a nyakamat, hogy láthassam, amint a helikopter elenyészik a fekete éjszakában. Egyszer csak azon kaptam magam, hogy apró lépésekkel hátrafelé araszolok, aztán a lépéseim egyre hosszabbak lesznek, végül… Ó, basszameg! Bajban vagyok! Mindjárt pocsolyát fogok! Megfordultam, léptem két hatalmasat előre, kitártam a karjaimat, mintha szárnyak volnának. Így botorkáltam, mint egy ütemét tévesztett műkorcsolyázó, kétségbeesetten nyomoztam a súlypontom után. Aztán hirtelen… Vakító fényáradat!

Mi a fasz! – kaptam a tenyeremet a szemem elé, hogy kivédjem a brutális fényforrás támadását. De hiába, a saját csapdámba estem, belebotlottam a biztonsági rendszer valamelyik drótjába. Drogtól kidülledt szegény szemeim, bennük a csészealjnyira tágult pupillákkal elviselhetetlen fájdalmat kellett kiállniuk.

És ekkor jött a kegyelemdöfés: krokodilbőr cipőm valahogy kicsúszott alólam, és én felröppentem, hogy aztán a hátamon érjek földet. Pár másodperc elteltével a reflektorfény kihunyt, úgyhogy végre nagy lassan leengedhettem a karomat. Tenyeremet a nyirkos fűbe nyomtam. Micsoda istenáldotta helyet választottam lehuppanni! Amúgy valóságos szakértője voltam már a hanyatt esésnek, pontosan tudtam, hogyan kell kikerülni a sérüléseket. A titok abban állt, hogy az ember engedje el magát, ahogy a hollywoodi kaszkadőrök csinálják. A legnagyobb segítséget pedig az jelentette, hogy választott nyugtatóm – nevezetesen a Quaalude – egyik csodálatos mellékhatása éppen fogyasztója testének gumiszerűvé alakítása volt, ez óvta meg az esés káros következményeitől.

Igyekeztem elhessegetni magamtól a gondolatot, hogy magát a hanyatt esést is elsősorban a Quaalude-ok hatásának tudhatom be. Végül is volt egy olyan előnye, amiért éppenséggel szerencsésnek tekinthettem magam, hogy épp erre szoktam rá. Már úgy értem, alig akad még egy nyugtató, amitől az ember ilyen csodálatosan érzi magát, és aztán mégsem lesz tőle másnapos. Márpedig az ember az én helyzetemben – vagyis ha ilyen komoly felelősség nehezedik a vállára – nem engedheti meg magának, hogy másnapos legyen, hát nem igaz?

Na de a feleségem… Hát jó, megszolgáltam, hogy jelenetet rendezzen itt nekem, de mégis, muszáj neki ilyen éktelenül patáliáznia? Már úgy értem, amikor hozzám jött, tudhatta, mibe keveredik, vagy nem? Azelőtt a szeretőm volt, a kutyaúristenit neki! Igazán megtanulhatta volna! És különben is, mi rosszat követtem én el ma éjjel? Semmi olyat, amiért ekkora balhét kéne csinálni, legalábbis semmi olyasmit, amire bizonyítéka is volna!

Így járt körbe-körbe az agyam, illetve ami megmaradt belőle – érveltem, önigazolást találtam, aztán tagadtam, végül megint csak érveltem –, amíg össze nem szedtem magam annyira, hogy legalább látható megbánást tudjak tanúsítani. Igen, igen, győzködtem magam, bizonyos dolgok már csak ilyenek a gazdagok és a feleségeik között, és ez így megy a kőkorszaktól fogva, de a Vanderbiltek és Astorok ideje óta biztosan. Vannak bizonyos szabadosságok, ha szabad így neveznem őket, szabadosságok, amiket a hatalommal bíró emberek megengedhetnek maguknak! Minderről persze egy szót sem szóltam Nadine füle hallatára, ő ugyanis előszeretettel nyúlt a fizikai erőszak fegyveréhez, ráadásul nagyobb is volt nálam, vagy legalábbis akkora, mint én, ami újabb érv volt amellett, hogy ne nagyon kezdjek ki vele.

Ekkor az elektromos golfkocsi zizegése ütötte meg a fülemet. Ez bizonyosan Nappali Rocco lesz, vagy Éjjeli Rocco, attól függ, melyik van éppen szolgálatban. Mindegy, a lényeg az, hogy jön egy Rocco, és mindjárt hazavisz. Lám, milyen csodálatos, hogy minden ilyen olajozottan működik! Ha elesem, jön valaki, és felsegít, ha beállva vezetek, jön egy velejéig romlott bíró vagy egy megvesztegethető rendőrfőnök, és elintézi, ha meg kikészülnék a vacsoraasztalnál és fejjel zuttyannék a levesestálba, ott a feleségem, vagy ha nem ő, hát egy készséges kurva, aki szájon át lélegeztetéssel visszacsalogat az élők világába.

Mintha csak golyóálló volnék, vagy valami ilyesmi. Hányszor csúsztam már ki a halál karmaiból! Megszámlálhatatlanszor. Lehet, hogy tényleg meg akartam halni? Lehet, hogy a bűntudat és a szégyen már annyira belém ette magát, hogy suttyomban a saját életemre török? Most, hogy ez az eszembe ötlött, majd belebolondultam. Már vagy ezerszer kockára tettem az életemet, és minden alkalommal megúsztam egyetlen karcolás nélkül. Vezettem részegen, repültem beállva, lesétáltam a tetőterasz széléről, könnyűbúvárkodtam teljes filmszakadás idején, millió és millió dollárt játszottam el a világ kaszinóiban, és még ma sem néztem ki egy perccel sem többnek huszonegynél.

Volt vagy egy tucat gúnynevem: Gordon Gekko, Don Corleone, Soza császár; de néha csak egyszerűen úgy hívtak: a Király. A kedvencem közülük mégiscsak a Wall Street farkasa volt, mert ez úgy illett hozzám, mintha a saját bőröm lenne. Én voltam maga a báránybőrbe bújt farkas: kölyökképem volt, kölyökként viselkedtem, de minden voltam, csak kölyök nem. Koromat harmincegy és hatvan közé saccoltam, hiszen kutya nehéz időket éltem át, amikor minden egyes év hétnek számított. De vagyonom volt és hatalmam, továbbá egy szívdöglesztő feleségem és egy négyhónapos kislányom, maga az élő, lélegző tökély.

Ahogy mondani szokás, ment minden, mintha selyemzsinóron húznák, így aztán ezúttal is bízhattam benne, hogy valahogyan, mindegy, hogyan, de hamarosan a tizenkétezer dolláros selyemlepedőm alatt kötök ki, a hálószobámban, amelynek kínai selyem tapétázatából egy teljes ejtőernyős hadosztályt kistafírozhatnék. A feleségem pedig… Ő meg majd csak megbocsájt, legalábbis eddig még mindig megbocsájtott.

Ezekkel a gondolatokkal a fejemben elájultam.

1 White Anglo-Saxon Protestant – fehér, angolszász és protestáns – az amerikai tősgyökér meghatározása – a ford.