KONRAD LORENZ

Az agresszió

HELIKON

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Konrad Lorenz: Das sogenannte Böse

Copyright ©1983 Deutscher Taschenbuch Verlag GmbH & Co. KG, Munich, Germany

Fordította: Tandori Dezső és Zoltai Ildikó

A fordítást az eredetivel egybevetette: Dr. Gál Zoltán

Hungarian translation © by Tandori Dezső & Zoltai Ildikó 1994, 2000, 2013

© Helikon Kiadó, 2013

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

Szerkesztő Schultz Judit

Olvasószerkesztő Gilicze Gábor

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-462-1

www.helikon.hu

Feleségemnek

ELŐSZÓ

Egy barátom, „baráti kötelezettségének” engedelmeskedve vállalta e könyv kéziratának kritikai olvasását. Mikor eljutott a feléig, így írt nekem: „Ez már a második olyan fejezet, amelyet parázsló érdeklődéssel, ám emésztő nyugtalansággal olvasok. Miért? Mert nem igazán látom, milyen összefüggésben állnak az egésszel. Nem könnyítenél a dolgomon?” A bírálat jogos, és ez az előszó azért született, hogy az olvasót még időben tájékoztassa arról, mit is tart a kezében, mi a célom ezzel a könyvvel, és hogyan szolgálják ezt a célt az egyes fejezetek.

A könyv az agresszióról szól, vagyis az állat és az ember saját fajtájára irányuló harcias ösztöneiről. Hogy miért fogtam hozzá? Két körülmény véletlen egybeesése érlelte meg bennem e könyv gondolatát. Az Egyesült Államokban jártam, pszichiátereknek, pszichoanalitikusoknak és pszichológusoknak tartottam előadásokat az összehasonlító viselkedéstanról és viselkedés-lélektanról, emellett pedig Florida korallzátonyain végre természeti körülmények között akartam ellenőrizni egy, akváriumban tartott halak megfigyelése alapján felállított hipotézisemet, amely a halak harci viselkedését és színezetük fajfenntartó funkcióját érintette. Az ottani klinikákon először beszélgethettem olyan pszichoanalitikusokkal, akik Freud tanításait nem kikezdhetetlen dogmaként kezelték, hanem – tudományhoz illően – munkahipotézisként. Ez a szemléletmód új megvilágításba helyezte Freud számomra addig érthetetlen elméleteit is, amelyek vakmerőségükkel addig inkább csak ellenszenvet váltottak ki belőlem. Ösztönelméletével kapcsolatos vitáink során váratlan egyezéseket fedeztünk fel a pszichoanalízis és a magatartás-lélektan eredményei között, amelyek épp a kérdésfelvetés és a módszerek szempontjából és főleg a két tudományágat jellemző indukciós alapeltérésekből adódóan igen jelentősnek tekinthetőek.

Áthidalhatatlan véleménykülönbségekre számítottam a halálösztön fogalmával kapcsolatosan, amely Freud egyik elmélete szerint mint romboló elv szöges ellentétben áll minden életfenntartó ösztönnel. Ez a biológiától idegen hipotézis a magatartás-kutató szemében nemcsak szükségtelen, de téves is. Az agresszió, amelynek megnyilvánulásait és kihatásait gyakran azonosítják a halálösztön megnyilvánulási formáival, ugyanolyan ösztön, mint az összes többi, és természetes körülmények között ugyanúgy élet- és fajfenntartó jellegű, mint azok. Igaz, az embernél, épp azért, mert teremtőereje révén túl gyorsan megváltoztatta saját életfeltételeit, az agresszió ösztöne sokszor jár pusztító következményekkel, de ugyanez elmondható más ösztönökről is. Amikor a halálösztönnel kapcsolatos álláspontomat ismertettem pszichoanalitikus barátaimmal, a legnagyobb meglepetésemre azt tapasztaltam, hogy nyitott kapukat döngetek! Sőt, ők maguk mutattak rá Freud írásainak több olyan szöveghelyére, amelyekből kiderül, hogy ő maga is milyen kevés bizalmat helyezett saját dualisztikus hipotézisébe, amelyet mint derék monistának és mint mechanikus szellemben gondolkodó természetbúvárnak alapvetően és eredendően idegennek kellett éreznie.

Amikor nem sokkal később a meleg tengerekben szabadon élő korallhalakat tanulmányoztam, melyeknél az agresszió fajfenntartó funkciója egészen nyilvánvaló, akkor kaptam kedvet ennek a könyvnek a megírására. A viselkedéskutatás olyan sokat tud az agresszió természettörténetéről, hogy a hibás működéséből adódó és az embereknél is jelentkező tünetekről is van mondanivalója. Ha belelátunk egy betegség okaiba, az persze még nem jelenti azt, hogy a hatékony terápiát is megtaláltuk, de mindenképpen hozzájárulhatunk a beteg gyógyulásához.

A feladat nagysága, és ennek tudatában vagyok, meghaladja írói képességeimet. Szinte lehetetlen szavakba foglalni egy olyan rendszer működését, ahol minden mindennel kölcsönös ok-okozati összefüggésben áll. Ha csak egy benzinmotor működését akarjuk elmagyarázni, már akkor se igen tudjuk, hogyan kezdjünk hozzá, mert az, aki az információt várja, csak akkor értheti meg a forgattyús tengely lényegét, ha a hajtórúd, dugattyú, henger, szelep, áttétel szerepével már tisztában van. Egy rendszer egészének elemeit vagy összességükben értjük meg, vagy sehogy. Minél bonyolultabb felépítésű egy rendszer, annál nagyobb a kutatásra és a tanításra háruló feladat, és talán mondanom sem kell, hogy az ember társas életét alkotó, ösztönszerű, illetve kulturális úton szerzett magatartásmódok hatásegyüttese a legeslegbonyolultabb szisztéma ezen a földön. Amennyiben érthetővé akarom tenni azt a néhány ok-okozati összefüggést, amelyek – hitem szerint – a kölcsönhatásoknak ebben a gubancában ténylegesen követhetőek, akkor félő, hogy igen messziről kell kezdenem.

Szerencsére a megfigyelési tények mindegyike önmagában is érdekes. A korallhalak territoriális harca, a társas viszonyok közt élő állatok erkölcshöz hasonlatos ösztönei és gátlásai, a bakcsó szeretet nélküli házas- és társas élete, a vándorpatkányok véres tömegküzdelmei és még sok-sok különleges magatartásforma az állatvilágban – remélem! – leköti az olvasót, és így szinte észrevétlenül jut el a mélyebb összefüggések megértéséhez.

Odáig pedig azon az úton szeretném végigvezetni, amelyet magam is végigjártam, és ezt elvi okokból teszem. Az induktív természettudomány mindig az egyedi esetek elfogulatlan – „előfeltétel nélküli” – megfigyelésével kezdi, és onnan jut el a törvényszerűség elvonatkoztatásáig: az általános elvig. A tankönyvek többsége a rövidség és a könnyebb áttekinthetőség kedvéért pont a fordítottját teszi: a „sajátosságok”-at bemutató részeket rendre megelőzik az „általános ismeretek”-et tartalmazó fejezetek, szakaszok. A bemutatás így ugyan áttekinthetőbb lesz, de sokat veszít meggyőző erejéből. Persze, sokkal könnyebb megoldás, ha először felállítjuk az elméletet, majd megfelelő példákkal megtámogatjuk. Hisz a természet olyan sokrétű alkotás, hogy szorgos kutatással a legelképesztőbb hipotézis is bizonyíthatóvá válik. Igazán meggyőző akkor lenne ez a könyv, ha az olvasó tisztán az elébe tárt tények alapján ugyanarra a végkövetkeztetésre jutna, mint én. De mert ennyire fáradságos utat azért mégsem kívánok neki, ezért most elöljáróban röviden ismertetem az elkövetkező fejezetek tartalmát.

Az első két fejezetben az agresszív magatartás jellegzetes formáival kapcsolatos egyszerű megfigyeléseket tárom az olvasó elé, a harmadik fejezetben áttérek az agresszió funkciójának taglalására, a negyedikben bővebben szólok az általánosságban vett ösztönmegnyilvánulás és a sajátosan agressziós ösztön fiziológiájáról, méghozzá azért, hogy érthetővé tegyem az agresszív magatartás feltartóztathatatlan, ritmikusan ismétlődő kitöréseinek spontaneitását. Az ötödik fejezetben bemutatom a ritualizáció folyamatát és az általa létrehozott, ösztönjellegű késztetések önnállósulásának mechanizmusát, attól a céltól vezérelve, hogy ezek agressziógátló hatásának későbbi megértését megkönnyítsem. Ugyanezt a célt szolgálja a hatodik fejezet is, amely általános körképet próbál adni az ösztönjellegű késztetések hatásainak összefüggésrendszeréről. A hetedik fejezet konkrét példákon mutatja be, milyen mechanizmusokat „talált fel” a fajok evolúciója, hogy az agressziót ártalmatlan mederbe terelje, ennek a feladatnak melyik részét vállalta magára a rítus, és hogy mennyire hasonlóak az így kialakuló magatartásmódok azokhoz, amelyeket az embernél a felelősségteljes erkölcs irányít. Ezek a fejezetek megteremtik a lehetőségét annak, hogy a társas rend négy, igen eltérő típusát megérthessük. Az első az anonim csapat lesz, amely mentes ugyan bárminemű agressziótól, de nélkülözi az individuumok személyes ismeretségét és összetartását is. A második a bakcsók és más, kolóniákban költő madarak kizárólag a védendő territórium struktúrájára felépített családi és társadalmi élete. A harmadik a patkányok érdekes nagycsaládja, amelynek tagjai nem egymást, hanem inkább egymás szagát, a nemzetségszagot „ismerik” fel, így a családon belül fejlett szociális érzékenységről tesznek tanúbizonyságot, de az idegen, más nemzetséghez tartozó patkánnyal kíméletlenül harcolnak. Végül a társadalmi rend negyedik fajtája az, ahol a személyes szeretet és barátság köteléke megakadályozza, hogy a kötelék tagjai egymás ellen küzdjenek, vagy bántalmazzák egymást. A társas viszonynak ezt a formáját, amely számos egyezést mutat az emberek társas viszonyaival, a nyári lúd példáján ismertetem.

Azt remélem, hogy ez a tizenegy fejezet rávilágít az emberi agresszió hibás működésének okaira. Az alázat dicsérete című fejezet azokat a mélyről jövő ellenérzéseket szeretné megszüntetni, amelyek sok embert akadályoznak abban, hogy saját magukat is a világegyetem részének tekintsék, elfogadva, hogy az ő magatartásukat is a természet törvényei irányítják. Ez az ellenkezés egyrészt a kauzalitás negatív értékelésével magyarázható, amely sokak számára ellentmondani látszik az akarat szabadságának, másrészt pedig az ember szellemi gőgjén alapszik. A 13. fejezet az emberiség pillanatnyi helyzetét próbálja objektíven bemutatni, valahogy úgy, ahogy egy földönkívüli biológus látna minket. A 14. fejezetben megpróbálok ötleteket adni, hogyan és mit tehetnénk az agresszió hibás működéséből adódó zavarok kiküszöbölésére, amelyek okait, remélem, jól ismerem.

1. fejezet

TENGERBÉLI PROLÓGUS

Kezdetül térj a tágas tengerekre!

Ott nyit az öröm, kicsiben

Kisebbeket bekebelezve;

Jár fokról fokra, s végre fenn –

Úgy érzi, hivatott a nemesebbre.

Goethe: Faust

A repülés régi álma megvalósult: nehézkedés nélkül lebegek a láthatatlan közegben, napfény járta „mezők” mellett suhanok el könnyedén. Nem úgy mozgok, ahogy azt egy magára valamit is adó nyárspolgár kötelességének érezné, vagyis hassal előre, fejet fölszegve, hanem az ősi és szent gerincesállat-testtartásban, háttal az ég felé fordulva, fejjel előre. Mikor előretekintek, a nyakemelés nehézsége emlékeztet arra, hogy igazából egy másik világ lakója vagyok. Erre azonban nem, vagy csak ritkán vágyom; pillantásom, ahogy az egy földi kutatóhoz illik, lefelé irányul, az alattam lévő dolgokra.

„Ám iszonyatra, nézni e mélybe! S az ember az isteneket ne kísértse, tekinteni egyre, mohó-szerű vággyal, mit fednek ők éjjel s borzadállyal.”{1} Ám mikor nem ezt teszik, sőt épp ellenkezőleg, megengedik a délvidéki nap barátságos sugarainak, hogy az állatoknak és növényeknek csodálatos színeket kölcsönözzenek, akkor az ember igenis próbáljon mélybe hatolni, amíg túl vén nem lesz aztán egy ilyen utazáshoz. Nincs másra szükség, mint egy búvármaszkra, egy műanyag búvárpipára, és amennyiben az ember nagyon meg akarja adni a módját, akkor bizony, egy gumiuszonnyal is fel kell szerelkeznie – és persze, ha a kedvező szél nem repíti le egyenesen délre, akkor vigyen magával némi költőpénzt is, hogy elérhesse a Földközi-tengert vagy az Adriát.

Előkelő hanyagsággal lebegtetve uszonyaimat siklom át e mesés tájon. Nem az igazi korallzátonyok világa ez, ahol vad-szakadékos, eleven hegyek és völgyek uralkodnak, hanem az ugyan kevésbé heroikus, de nem kevésbé eleven, partközeli kis korallmész szigeteké, az úgynevezett „Key”-eké, amelyek a part mentén hosszú láncolatot alkotva szegélyezik Florida déli csücskét. A koralltörmelékkel borított talajon ott csücsülnek az agykorallok különös félgömbjei, kissé elszórtabban a szarvasagancskorallok ág-bog tövei, a szarvkorallok lengedező bokrai, valamint a legkülönfélébb gorgóniák, és közöttük barna, vöröses és aranyszín moszatok dús vegetációja, amelyet beljebb haladva az óceánban, a korallszigetek világában már nem lelhetünk fel. Egymástól jókora távolságra állnak a szépnek nem mondható, de az emberi alkotások szabályosságát idéző, embervastagságú, asztal formájú képződmények, a kehelyszivacsok. Élettelen kőfelületet semerre sem látni: az említett organizmusok közötti teret mohaállatkák, hiproidpolipok és szivacsféleségek uralják, ibolyaszín és narancsszín fajok lepnek el hatalmas felületeket, és számos gubancos, színpompás bevonatról nem tudnám megmondani, állati vagy növényi lepedék-e.

Pihentető utam egyre sekélyebb vizekbe vezérel, a korallok száma csökken, a növényeké viszont nő. Alattam egy elbűvölő alga roppant erdőségei – a formák és arányok az afrikai ernyős akácra emlékeztetnek, és a látvány óhatatlanul is azt a képzetet kelti bennem, hogy nem az atlanti korallfenék fölött lebegek embermagasságban, hanem százszor magasabban, valahol egy etiópiai fás szavanna egén húzok át. A tengerifű széles és a törpe tengerifű keskenyebb mezői alattam… és ahol már csak alig méteres a víz, előrepillantva hosszú, sötét, szabálytalan keresztfalat látok, amely olyan messzire nyúlik jobbra és balra, ameddig csak a szem ellát, maradéktalanul kitöltve a megvilágított tengerfenék és a felszín tükörsíkja közti teret; íme, a tenger és szárazföld határa, Lignumvitae Key, az Életfa-sziget partja.

Ugrásszerűen megnő a halak száma. Tucatjával suhannak el alattam, és megint az afrikai légi felvételek jutnak eszembe, mikor a repülőgép árnyékában vadak csordái, nyájai futnak széjjel minden irányba. Máskor a sűrű tengerifűmezők fölött a vicces-kövér gömbhalak gabonamezőről felröppenő foglyokra emlékeztetnek, amelyek hosszabb-rövidebb röpte után lebuknak újra. Más halak – gyakran a leghihetetlenebb színűek, ám tarkaságuk ellenére mindig ízlésesek – épp az ellenkezőjét művelik: közeledtemre alábuknak a tengerifűbe, ott, ahol éppen vannak. Egy kövér sündisznó, ultramarin szemgolyói fölött ágaskodó csodaszép ördögszarvakkal, nyugodtan terpeszkedik előttem, vigyorog rám, érthető, nem bántottam őt még soha – nem úgy, mint egy társa engem. Mikor pár napja egy ilyen halat, az amerikaiak bőröndhalát óvatlanul megérintettem, pengeéles, két szemközti fogából összeálló papagájcsőrével tekintélyes bőrdarabkát tépett ki a jobb mutatóujjamból. Lebukom a kiszemelt példányhoz – közben a sekély vízben halászó kacsák jól bevált, energiatakarékos technikáját alkalmazva hátsómat a víz felszíne fölé emelem –, óvatosan megragadom a fickót, és már vele bukkanok fel. Néhány sikertelen harapási kísérlet után kezd ráébredni helyzete komolyságára, felpumpálja magát, és ahogy kezemmel átfogom a testét, tisztán kitapinthatóvá válik a hal nyelőizomzatának apró, fölalá ugráló „dugattyúja”. Mikor a külső burka már szinte pattanásig feszül, és a hal tüskegolyóbisként fekszik kezemben, szabadon engedem, és mulatok groteszk sietségén, amint a magába pumpált vizet kifröcsköli, és hamar eltűnik a tengerifűben.

Aztán a tengert a szárazföldtől elválasztó szegélyfal felé fordulok. Első pillantásra azt hihetnénk, hogy alkotóanyaga tufa, olyan fantasztikusan tépett és tagolt a felszíne, és olyan sok üreg mered feneketlen halálfej-szemüregként ránk. Tény, hogy a szikla ősi korall csontváz, annak a jégkorszak előtti korallszirtsornak a maradványa, amely a Sangammon-jégkor idején szárazra került, aztán elhalt. A sziklában mindenütt ma is élő korallfajok lenyomatait láthatjuk, közéjük dermedve pedig az itteni vizeket manapság is benépesítő kagylók és csigák vázai-héjai. Két korallszirtsor előtt állunk tehát, az egyik ősidők óta, immáron több tízezer éve halott; a másik a régi tetemén növekszik, mint ahogy a korallok és a kultúrák az elődök csontvázán továbbsarjadozni szoktak.

Odaúszom a megtépázott „waterfront”-hoz, vele párhuzamosan haladok, amíg egy barátságos, nem túl éles szegélyű kiszögelléshez nem érek, ahol jobbommal le is horgonyzok. Mennyei súlytalanságban, minden földi gondtól távol hagyom, hadd himbáljanak a hullámok, megfeledkezem magamról, egyetlen néző vagyok – egyetlen lélekkel lelkes, rögzített léggömb.

Körülöttem mindenütt halak, és mert itt alacsony a víz, szinte kizárólag kis halak. Messzebbről érkezhettek, talán rejtekhelyükből bukkantak elő, ahova közeledtemkor húzódtak vissza, most felém úsznak kíváncsian, majd egy pillanatra megint visszahőkölni látszanak, mikor műanyag pipámmal „hortyantok” egyet, és kiköhögöm a nagy nyomás hatására benyelt vizet. Most újra halkan, nyugodtan lélegzem, ők is közelebb merészkednek, és a gyengéd hullámzásban mozognak-lengenek föl s alá, szinkronban velem, én pedig hűen, klasszikus neveltetésemhez citálni kezdek: „Imbolygó alakok, hát újra jöttök, kiket borúsan láttam egykoron? Próbálom még, hátha hozzám kötődtök, dobban szívem még ily vak-vágy nyomon?”{2}

Halakon figyeltem meg az állati viselkedés néhány általános törvényszerűségét először, még valóban „borúsan”, nem látva tisztán, keveset értve, és e vak-vágy nyomot, amelyre szívem ma is dobban, örök hajlamával, hogy még ebben az életben látva lásson! Az alakok végtelen bőségének megragadása sem a zoológus, sem a képzőművész számára nem lehet sosem „lezárt fejezet”.

Az alakok végtelen bősége, amely körbenyüzsög engem, méghozzá olyan közelről, hogy öregedő szemem előtt már-már egy elmosódott kép lebeg, első látásra valóban elképesztőnek tűnik. De kis idő elteltével már nem idegenek az ábrázatok, és az alakérzékelés, az emberi megismerés legcsodásabb eszköze lassan átfogó képet kezd rajzolni e tömérdek jelenségről. És már nincs is olyan sok faj körülöttem, mint először hittem, persze azért akad elég. A halak két fajtáját tudom nyomban megkülönböztetni egymástól: azokat, amelyek csapatostul úsznak, méghozzá többnyire a nyílt víz felől, netán a sziklafal mentén, és azokat, amelyek az érkezésemkor bekövetkezett pánik elcsitultával lassan, óvatosan bukkannak elő valamelyik üregből vagy más rejtekhelyről, és mindig – egyesével! Ezekről már tudom: ugyanazt az állatot rendszeresen, napok-hetek elteltével is ugyanabban a lakásban találjuk. Egy csodás pávaszemes pillangóhalat Key Largo-i tartózkodásom ideje alatt rendszeresen, néhány naponta felkerestem a Donna hurrikán által meggyötört kikötőhíd alatti lakásán, és bizony, mindig otthon is találtam őkelmét.

A csapatokban kódorgó, hol itt, hol ott felbukkanó halak közé tartoznak az apró, ezüstös kalászhalak – milliószám! –, sok parányi, a part közelében élő heringfajta, nemkülönben veszélyes vadászuk, a nyílsebes tűhal, valamint a kikötőstégek, rakpartfalak és meredek partok alatt ezrével álldogáló, szürkészöld csattogóhalak zord figurái és sok más mellett az elbűvölő kék-sárga csíkos bíborszájú halak, amelyeket az amerikaiak grunt – „röfi” – névvel illetnek, lévén, hogy a vízből kiemelkedve ilyen hangot préselnek ki magukból. Különösen gyakoriak és szintén gyönyörűségesek a kékcsíkos, a fehér- és a sárgacsíkos bíborszájú halak, épp csak a nevük nem igazán találó, mert mindhárom, ha más-más módon is, alapvetően kék és sárga mintás. És ahogy megfigyeltem, gyakran úsznak együtt vegyes rajokban. Elnevezésük, már ahol ezt használják, a száj nyálkahártyájának különös, égőpiros színezetéből ered – ami akkor látszik, mikor a hal tágra nyitott pofával fenyegeti fajtársát, amely hasonlóképpen válaszol. De azt még sem szabadban, sem akváriumban nem láttam soha, hogy ez a látványos fenyegetőzés komolyabb harccá fajult volna.

Az imént említett és még sok más, szintén színpompás bíborszájú halnak, valamint a velük gyakorta kötelékben úszó csattogóhalaknak igen vonzó tulajdonsága az a félelmet nem ismerő kíváncsiság, amellyel a bugy-grugy-kurutty búvárkodót követik. Egyébként az ártalmatlan nagy halakat, meg a mára már sajnos kihalófélben lévő lamantint, a legendás tengeri tehenet szintén megkörnyékezik annak reményében, hogy halacskákat vagy más kis élőlényeket kaphatnak el így, amelyeket a termetesebb állat felriaszt. Amikor első ízben úsztam ki honi kikötőmből, vagyis a Key Haven Motel mólójától – Tavemierben, Key Largón –, mély benyomást gyakorolt rám a röfik és a csattogók roppant sokasága – olyan szorosan körülvettek, hogy szinte nem is láttam, és mintha mindig ugyanolyan hihetetlen bőségben lettek volna jelen, bárhova úsztam is. Csak lassan jöttem rá, hogy ezek ugyanazok a halak, végig ők kísértek tehát, méghozzá – szerény becslésem szerint – jó pár ezren! Ha pedig a parttal párhuzamosan tempóztam, mondjuk, a legközelebbi, úgy 700 méternyire lévő mólóhoz, félútig szintén elkísértek, de aztán villámsebesen megfordultak, és hazairamodtak. Amikor a másik kikötőhely kiszögelléséhez közeledtem, és az ott lakozó halak észlelték jöttömet, a „stég” alól egyszer csak iszonyatos méretű, sötétlő, több méter hosszú és ugyanilyen széles és magas szörnyalakzat vágódott ki, egyenesen felém tartott, és csak az utolsó pillanatban derült ki, hogy barátságos bíborszájú halak milliárdjairól van szó. Mikor ez először esett meg velem, majd’ szörnyethaltam! A későbbiekben pont az ellenkező érzést váltották ki belőlem ezek a halacskák: amíg hatalmas rajban kísérnek, holtbiztos, hogy nincs a közvetlen közelemben a nagy barrakuda.

Merőben más jellegűek azok a kisebb – „nyalka”! – rablók, a tűhalak vagy szarvascsukák, amelyek apró kötelékekben, ötösével-hatosával barangolnak közvetlenül a felszín alatt. Szó szerint szálkavékony halalakzatok, pillanatnyi perspektívámból szinte láthatatlanok, lévén, hogy ezüstuszonyaik a fényt ugyanúgy verik vissza, mint a légtér alsíkja, amely számunkra másik Janus-arcként, a víz felszíneként ismerős. Ám fentről nézve ezek a halak is kékeszölden villódznak, pontosan a közeg színeiben, és még nehezebben észlelhetők, mint alulnézetből. Legyezőként szétterült rajalakzatban portyáznak közvetlenül a víz felszíne alatti rétegekben a kis kalászhalakra, a „silverside”-népre vadászva, amelynek milliói és tízmilliói erezik a vizet, mintha örök hóesés lenne itt alant, vagy ezüstlametták zuhogása-lengése. E törpék tőlem egyáltalán nem félnek, mert egy akkora „hal”, mint én, már nyilvánvalóan nem tekinti őket vágyott zsákmánynak, átúszhatom rajaikon, és olyannyira nem térnek ki, hogy olykor akaratlanul is visszafogom lélegzetemet, nehogy a pipámba áramoljanak, amiként szúnyogok és muslicák felhőjébe kerülve oly gyakran megesik. Az, hogy egészen más közegben lélegzem, mit sem változtat ezen a reflexemen. De ha egy bármily parányi szarvascsuka közelít is, az ezüsthalak villámsebesen szétiramlanak, föl és le, sőt akár a felszínen is átszökkennek, és hirtelen eláll a lametta-hóesés, üres lesz a tér, amíg a rabló tova nem tűnik.

Bármennyire más formájúak is a kövér fejű viccfigurák – a röfik és a csattogók –, mint a szarvascsukák tűi, egyvalamiben azért hasonlóak, nevezetesen abban, hogy nem cáfolnak rá a „hal” fogalommal párosított alapalakképzetre. A helyhez kötötten élő üreglakókról ugyanez nem mondható el. A pompás kék angyalhalat, sárga keresztcsíkjával, amely fiatalkori ruháját ékesíti, egy kis jóindulattal még „normális” halnak tekinthetjük. De már az a valami, ami ott két koralltömb réséből habozva ide-oda ingadozva előlebeg, ez a bársonyfekete tárcsa, rajta a rikító sárga, félkör alakú keresztöltésekkel és az alsó szegély világító ultramarin keretével – no, ez még hal lenne? Vagy az a két kis teremtmény, amely kuszán-bolondul száguld tova, és alakra inkább poszméh, kicsattanóan narancsvörös testükön kerek, fekete, világoskékkel befogott szem… hadd szögezzük le, a törzs hátsó harmadán…? Vagy az a kicsiny ékszer, amely amott egy üregből villan elő, és testét egy elölről-lentről induló és haránt hátulra felfutó határvonal osztja két részre, méghozzá egy ibolyakék és egy citromsárga félre? Vagy az a világoskék fénypettyecskékkel teleszórt csillagoség-darabka, amely, minden térbeli irányt paradoxmód összekuszálva, épp alattam kezd előtündökölni egy koralltömb alól? Közelebbről szemlélve aztán kiderül, hogy ezek a meselények természetesen teljesen átlagos halak, méghozzá nem is állnak olyan távoli rokonságban öreg barátaimmal és munkatársaimmal, a tarka sügérekkel. Ráadásul az égdarabka, vagyis a „jewel fish”, azaz ékszerhal, meg a kék fejű-hátú, sárga hasú-farkú halacska, a „Beau Gregory” egészen közeli hozzátartozójuk. A narancs poszméh a helybeliek által jogosan „sziklaszépség”-nek nevezett hal gyermeke, a fekete-sárga tárcsa pedig egy ifjú fekete angyalhal. De micsoda színek – és a színeknek milyen hihetetlen kombinációja! Már-már azt hihetnénk, a cél az, hogy jó távolról nézve is elérjék a kívánt hatást, mint egy lobogó vagy még inkább, mint egy plakát!

Fölöttem a ringó óriástükör, alattam, ha kicsiben is, a csillagos ég, magam súlytalanul lebegek az áttetsző közegben, köröttem angyalok, átadom magam a szemlélődésnek, elmerülök a teremtésnek és szépségeinek imádó csodálatában – és hála a Teremtőnek, igenis képes vagyok lényegi részletek megfigyelésére. És a következőkre leszek figyelmes: a fakó vagy – mint a bíborszájúak – pasztellszínű halakból egyidejűleg a fajta sok-sok képviselőjét látom együtt, vagy legalábbis jó párat belőlük, raj vagy más alakzat formájában. A színesek közül viszont mindannyiszor csak egy jelenik meg látóteremben, egy, csak egy kék és egy fekete angyalhal van a vidéken, egyetlen Beau Gregory, ugyanígy egy csillagos egecske, a két sziklaszépségű bébi közül pedig, amelyek épp az imént villantak tova mellettem, az egyik vadul és dühödten üldözte a másikat.

Folytatom a megfigyelést, bár mozdulatlanul, kikötött léggömbként lebegve a langyos vízben is dideregni kezdek. És épp most pillantok meg messze-messze – ez a táv még igen tiszta vízben is csupán 10–12 méter – egy másik Beau Gregoryt, és látom, ahogy egyértelműen felém tart, nyilván táplálékot keresve. A közelemben tanyázó Beau csak nagy késéssel fogja észrevenni a betolakodót, az én megfigyelőállásom előnyösebb; és tessék, akkor észleli a jövevényt, amikor az már csak úgy négyméternyire van tőle. Hanem akkor a helybeli lakos példátlan dühvel veti magát az ellenfélre, és az, bár valamivel nagyobb, azon nyomban irányt változtat, és erőltetett iramban, cikcakk vonalban menekül, de üldözője követi, és halálkomolyan, faltörőkos-szerű lökésekkel próbálja eltalálni, amelyeknek bármelyike komoly sebesülést okozhatna. Egyszer sikerül is neki, ezt abból látom, hogy csillámló pikkely hull alá fonnyadt falevélként. Mikor az idegen eltűnik a derengő, kékeszöld messzeségben, a győztes azonnal visszatér üregéhez. Békésen kígyózik át a fiatal bíborszájú halak sűrű együttesén – ezek a barlangüreg bejáratánál keresnek táplálékot –, és az a teljes közöny, amellyel halam ezeket az idegeneket szinte kövekként, élettelen akadályokként kerülgeti, mutatja, mennyire érdektelenek a számára. Sőt, még a tőle színre-formára nem is olyan különböző kis kék angyal sem kelti fel a támadókedvét.

Nem sokkal később az előbbihez szinte minden részletében hasonló összecsapást figyelhetek meg két, alig ujjnyi hosszú fekete angyalhalacska között, a különbség csak az, hogy ez a harc drámaibb. A támadó még elszántabbnak látszik, a menekülő betolakodó páni félelme – és menekülése – még nyilvánvalóbb, de lehet, hogy csak azért hiszem ezt, mert lassú emberszemem az angyalhalak mozgását jobban tudja követni, mint a Beau Gregoryk szélsebes „vágtáját”. Igen, ez utóbbiak túlságosan is „gyorsított idejű”, felpörgetett színjátékot mutattak be.

Fokozatosan döbbenek rá, hogy kissé fázom; ahogy pedig a korallfalon felkapaszkodva ismét Florida meleg levegőjét és arany napfényét élvezhetem, a látottakat pár kurta mondatba foglalom: a rikítóan tarka, „plakát”-színekben pompázó halak helybeliek, és csak őket láttam területet védeni. Dühödt támadókedvük tárgya mindig saját fajuk valamelyik példánya, sosem láttam, hogy különböző fajokhoz tartozó halak csaptak volna össze, bármilyen agresszívek voltak is.

{1} Schiller: A búvár. A kötetben található irodalmi idézeteket Tandori Dezső fordította. (A szerkesztő megjegyzése)

{2} Goethe: Faust. (A szerkesztő megjegyzése)