MILLY JOHNSON

Madarak és méhek

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Milly Johnson: The Birds & the Bees

Fordította

GAZDAG DIANA

Könyvemet Skócia két virágszálának: Elizabeth „Lizzie” Lindie-nek és Helen „Nelly” Cunninghamnek, az én drága, imádott nénikéimnek ajánlom, akik már eltávoztak. Soha többé nem lesz szerencsém hozzájuk fogható emberekhez.

Köszönet a szeretetért, a jóízű kacagásokért és a jaffasütikért.

A madarak és a méhek: az angolszász kultúrában a gyermeki fülnek szánt magyarázat a teremtmények párválasztásáról és utódnemzéséről. A madarak és a méhek (Eun S’na Sheillein) ugyanakkor egy skót néptánc is; eredete a hajdani Duffshire megye Bonniebride (Buinne-Bhrìghde) falucskájába nyúlik vissza, mely messze földön híres volt egykor virágzó méhészetéről és madárházáról. Ebben a lendületes reel táncban a, párok lecsúszások és partnercserék egész sorozatát adják elő. Úgy tartják, rendkívül szerencsés lakodalmakon táncolni, mert a nők tündéristennőjének, a szerelmi mágia és a tökéletes társ keresése fölött uralkodó Creide-nek ajánlott ősi rituáléban gyökerezik.

Maggie Knotckater: A kelta csodák óangol útikalauza

1. fejezet

Süteményt sütni Danny iskolai tombolájára menthetetlenül rumlis vállalkozásnak ígérkezett, ugyanis Stevie percenként kóstolgatta a lágy, nyers tésztát. Nem szólva a türelmetlenségéről: nem várta meg, hogy a keverőszárak megálljanak, mielőtt kiemeli őket a masszából, aminek persze az lett az eredménye, hogy telefröcskölte magát és a konyhát csokikrémmel. Aztán szokás szerint kiszakadt a lisztes zacskó, s a magasba emelkedő fehér gombafelhő egykettőre fehér porral lepte be a sima felületeket. Most már aztán tényleg be kell szereznie egy rendes lisztesdobozt, motyogta magában a hatszázadik alkalommal, ám a szíve mélyén tudta, hogy ez nem fog megtörténni.

A torta szépen emelkedett a sütőben, ő meg épp készült leszopogatni a kanalat és kinyalni a tálat, amikor megszólalt a csengő. Nem esett pánikba. Felesleges fejvesztve igyekeznie, hogy letisztogassa magát, mert csak a barátnője, Catherine lehet az. Dannyt hozza haza, aki jól kihancúrozta magát Catherine-éknél a srácokkal és a család ebeivel iskola után. Ebben a hiszemben ment ajtót nyitni úgy, ahogy volt. Holott tetőtől talpig beborította a liszt és a kakaópor. Akár komikusi szerepre is jelentkezhetett volna egy karácsonyi varieté meghallgatásán.

Csak az volt a bökkenő, hogy nem Catherine jött. Egy behemót, otromba alak tornyosult az ajtóban, aki hozzávetőleg akkora volt, mint az edinburghi vár. A haját hosszú, vörösbarna lófarokba fogta, vörös szakálla torzonborzan meredezett, a bal arcán törzsi jelnek tűnő vágás, a karján kalózos tetoválás éktelenkedett. A férfi finoman odébb tolta, és berontott a nappaliba, mint a közmondásos elefánt a porcelánboltba.

– Hunbujkál? – recsegte parasztosan. Stevie úgy érezte, mintha egy kék-fehérre mázolt arcú, harci kiltet viselő, bárdot lengető skót dörrent volna rá.

– Már megbocsásson, mit képzel?! – kiáltott, miközben azon tépelődött, a rendőrséget hívja-e, vagy inkább nedves törlőkendőért kapjon. Nehéz döntés volt, de végül a törlőkendő mellett döntött a helyzet kínos volta miatt.

– Hun van Finch?

– Maga meg ki a fene?

– Adam MacLean, Joanna MacLean embere.

Tehát ez az a mitikus alak, akiről már annyit hallott. Ez a harsány, goromba betolakodó, aki az ő báránybőr szőnyegén terpeszt, ez ő. Röpke pillantással tetőtől talpig végigmérte nagy, izmos termetét. És tessék, még azt hitte, Jo túloz, amikor leírta a hatalommániás háborodottat, akihez feleségül ment. Nem csoda, hogy Matthew annyira együtt érzett szegény nővel a munkahelyén. Nos, ő aztán nem fog begazolni, mint Jo, és a saját otthonában fülét-farkát behúzva egy sarokban várni, hogy MacLean whiskytől hajtva belérúgjon.

Ugyanebben a pillanatban Adam MacLean bizonyosságot szerzett, hogy ez a nő valóban az a pénzsóvár, lusta, ritkán józan, trehány nőszemély, akinek Jo lefestette. Ezért néz ki mögötte úgy a konyha, mint Bejrút egy rossz napon, ő pedig úgy fest, mintha csokoládébomba robbant volna közvetlenül mellette. Nyilván megint betintázott. Így szokás ezeknél a naphosszat otthon lebzselő nőknél: tortával tömik magukat, sherryt nyakalnak, és szappanoperát bámulnak. Meg ostoba, vacak Éjféli Hold romantikus könyveket bújnak, itt is szerteszét szórva hevernek a szobában, állapította meg. Nem csoda, hogy Jo annyira együttérzett szegény krapekkal a munkahelyén: hogy feleségül vegyen egy ilyen nőszemélyt!

Stevie teljes százötvenhét centis magasságában kihúzta magát.

– Matthew üzleti úton van Aberdeenben.

– Amondó vagyok, hogy nem – jegyezte meg Adam komoran. – Abban az istenverte Magallufban múlatja az időt az én Jómmal.

– Ne nevettesse ki magát! – mondta Stevie. Teringettét, Matthew említette, hogy ez a skót egy féltékeny, tébolyult pszichopata, és az agya helyén káposztalé lötyög, de nem hitte, hogy ennyire. Szegény Jo!

– Sejdítettem, hogy imigyen fogaggya – mondta Adam. A farzsebébe nyúlt, előhúzott egy gyűrött papírlapot, és Stevie orra alá dugta. Stevie hátrált, hogy visszanyerje személyes tere egy részét, majd türelmetlenül széthajtogatta a lapot, és egyenesen belebámult egy foglalásokat, szállodát, járatszámot, aznapi dátumot és neveket tartalmazó visszaigazoló levélbe: Sunshine Holidays, Hotel Flora, Magalluf, Matthew Finch és Joanna MacLean, április 25., 7 napra. A felső sarokban a címük állt: Dodmoor, Virágözön köz 15. A fotelba roskadt volna, ha nem szólal meg újra a csengő.

– Elnézést, ez a fiam lesz – mondta félig kábultan. Kitárta az ajtót, és ott állt a legjobb barátnője az ő pöttöm, szemüveges kisfiával kézen fogva. A félig kábulat teljes kábulattá vált, amikor észrevette, hogy Catherine általában vörösbarna haja rikító rózsaszínben pompázik, akár a vattacukor. Csupán a hurkapálcika, a műanyag zacskó és a vásári zsivaj hiányzott a háttérből.

Kezdek bedilizni, gondolta. Kettőt pislogott, de nem, Catherine haja továbbra is rózsaszínű maradt.

Adamet cseppet sem lepte meg az ajtóban felbukkanó jövevény. Egyből szemet szúrt neki az olcsó, szajhás hajviselet. Az, hogy a nőnek, akinek az otthonában tartózkodik, ilyen külsővel mutatkoznak a barátnői, csak növelte az előítéletét. A fiúcska meg túl idős ahhoz, hogy Finchtől legyen, ha csupán néhány éve vannak együtt. Öregem, ez a nő aztán érti a módját, hogyan boronálja el a dolgokat.

– Szia, micsoda nap, meghoztam Dan… – Catherine pillantása barátnője sápadt, csokoládétól maszatos arcára esett, majd észrevette a mögötte magasodó férfit. – Minden rendben?

– Nem, nem igazán – felelte Stevie. – Csak… valami… közbejött.

Catherine ripsz-ropsz felmérte a helyzetet, majd lehajolt az aprócska, szőke kisfiúhoz.

– Danny, ugorjunk át a sarki kávézóba fél órára! Elmajszolunk egy pogácsát, és hörpölünk egy kis narancslevet. Anyunak dolga van.

– Tök jó! – kiáltotta Danny fülig érő vigyorral. Ez volt számára a hab a tökéletes nap tortáján.

Aztán Catherine Stevie-hez fordult.

– Folytasd csak, nem gond. Viszlát, később.

– Köszi, Cath – mondta Stevie, s lenyelte a torkában nőtt gombócot. Hirtelen azt sem tudta, milyen érzelmek fojtogatják.

Lassan visszabotorkált a nappaliba, ahol Adam diszkrét köhécseléssel fogadta:

– Sajnálom, nem kalkulátam azzal, hogy a kiskölök is itt lesz.

Stevie megvetéssel teli, ellenséges tekintetet villantott rá, és a kanapéra zuttyant. Adam úgy tornyosult továbbra is fölé, mint egy skót hegyvonulat, miközben folytatta:

– Ma reggel leltem a papírra, miután Jo útra két. Egy walesi egésségfarmra, aszonta. Ez megmagyarázza a bikinit, asztat viszont nem, minek rámóta el az útlevelét.

Ez az egész túlságosan sok volt egyszerre. Stevie remélte, hogy csak az elméje űz vele tréfát – korai menopauza vagy ilyesmi –, vagy a tortamasszában lévő nyers tojás gyötri galád hallucinációkkal. Catherine hajának állapotát látva muszáj volt számolnia ezzel az eshetőséggel.

Agyának egyik fele azt súgta, Matthew sosem tenne ilyet. Mert amikor mesélte neki, mennyi szenvedésen ment át a múltban, Matthew megesküdött, hogy ő sosem fog ilyen fájdalmat okozni. Matthew előzékeny és figyelmes. Matthew az a fajta ember, aki összebarátkozik a kolléganőjével, Jo MacLeannel, amikor az kétségbeesetten próbál elég bátorságot meríteni ahhoz, hogy elhagyja kegyetlen, sorsát megkeserítő férjét – az ilyen könnyeket nem lehet megjátszani! Hiszen együtt mentek vásárolni! És még teát is főzött neki! Meg szülinapi ajándékot vett neki. Matthew sosem hozta volna haza, ha afférjuk lenne! NEM, az kizárt! Kétség sem férhet hozzá, vakon bízik mindkettejükben. És Jo most már nem Matthew, hanem saját maga miatt a barátnője. Jo drága, egyszerű lélek, és szereti Dannyt. És ő, Stevie megengedte neki, hogy megnézze a ruhát, ami a vendégszobában lóg. Órákig beszélgettek, meg is hívta az esküvőre, amikor pontosan harminckilenc nap múlva oltár elé áll Matthew-val abban a ruhában.

Agya másik fele azonban a szemét irányította, s tekintete újra meg újra a brutális bizonyítékra esett, mely a reszkető keze közt ernyedten lógó papíron állt.

– Ezt akár számítógépen is hamisíthatta! – bökte ki végül.

– Ja – felelte Adam MacLean, és csettintett egyet, mint aki azt mondja: „jól kifogtam”. – Tuggya, szabadidőm, mint a tenger, gyakorta szórakozok ezzel. Tényleg fel kéne mán hagynom vele, ördöngös egy szokás.

Na jó, elhiszi, hogy nem hamis. Ugyanakkor ismeri Jót, és ismeri Matthew-t, ám nem ismeri ezt a lángoló loboncú banditát. Viszont Matthew három alsónadrágot vásárolt a múlt héten. A nászútra, mint mondta. De mégis, Matthew-ról van szó! Kapkodta a fejét, mint egy John McEnroe–Björn Borg wimbledoni döntőn, ide-oda passzolgatta az érveket az értelem hálója fölött. Előny, egyenlő, előny, egyenlő…

Stevie fejében kigyúlt egy villanykörte.

– Felhívom!

– Asszi, felveszi, ugyi? – kérdezte a nagydarab skót gúnyos kacajjal. Stevie rá se rántott, felkapta a vonalas telefont, és megnyomta a gombot, amely gyorstárcsázta Matthew számát. Várt, hallotta, hogy kicseng, majd egy másodperccel később fojtottan megszólalt a közelben a „Goodbye-ee”. Lerakta a kagylót, kihúzott egy fiókot, és elővette a csúfolódó csengődalt csilingelő mobiltelefont.

– Pofátlan kis pondró! – morogta Adam halkan, de fenyegetően.

– Ez a Váltson jegyet a háborúba! című musicalből van – magyarázta Stevie. – A kedvence.

Az ilyen részletek azonban nem vitték őket előre, inkább csak rontottak a helyzeten. Adam már nem szimplán bemosni akart Finchnek, hanem az összes fogát kiverni, majd a koponyájába plántálni.

– Egyre megy – mondta Adam. A benne tomboló düh lángja még mindig tüzes, ám kevésbé hevesen izzó parázzsá csillapult. – Gondótam, joga van tunni.

– Kösz, hogy szólt – felelte Stevie kábán, ami kissé furcsán sült el, de mi mást mondhatott volna az adott körülmények között? Mi a vonatkozó illemszabály, amikor tájékoztatnak, hogy a vőlegényed valaki más feleségével kupakol Mallorca közepén? Különösen, amikor még mindig a tagadás állapotában vagy, a kőkemény bizonyítékok ellenére. Bátor agya továbbra is mániákusan szortírozta a rendelkezésre álló információt, hátha talál valami kiskaput, hogy rámutathasson: „Aha! Fatális tévedés!”, mert biztos volt benne, hogy létezik ilyen kiskapu. Matthew nem tenne ilyet, egyszerűen nem tenne ilyet. Kívül-belül ismeri. Tudja, hogy sosem tenne ilyet, sosem lenne képes ilyen gonoszságra.

Adam megcirógatta vörös szakállát, mint valami pofaállatkát.

– Jó, akkó én megyek.

– Igen, jobb lesz, ha megy – helyeselt Stevie. Szinte vakon, további kommentár nélkül kitessékelte a skótot, és keményen bevágta mögötte az ajtót. A legszívesebben az ajtónak dőlt volna, hogy a földre csússzon, és érzelmi csődtömegként folyjon szét a padlón.

A komódhoz sietett, ahol az útlevelüket tartották. Alig merte kihúzni, hátha Matthew-é nincs ott. Természetesen ott van, ne csacsiskodj, Stevie!, rótta meg magát, majd egy mozdulattal kirántotta a fiókot. De hiába. Pedig régen mindig ott hevert az ő útlevele mellett, lapjai közrefogták az övét, mintha ölelkeznének. Talán máshova tette. Talán kidobta, mert lejárt. Talán magával kellett vinnie, hogy legyen mivel igazolnia magát. Agyában kattogtak a fogaskerekek, miközben próbált ésszerű magyarázatot találni a lába kélt útlevélre, de egy sem szállhatott szembe a szobafoglalás térdre kényszerítő fegyverével.

A konyhából gomolyogni kezdett a füst, a tűzriasztó hangosan felsivított, és Stevie úgy érezte, mint akinek elszabadul a fejében a pokol.

Danny az égett torta fanyar szagára jött haza. A földszinten tárva-nyitva álltak az ablakok, miközben az anyukája, akit még több liszt borított, kétségbeesetten kavart valami folyós, csomós kotyvalékot egy tálban. Az üdvözlésére szaladó csemetéje láttán Stevie jókedvet erőltetett magára. Felkapta Dannyt, a magasba lódította, megpuszilta, és csupa helyes kérdést tett fel neki: Jól érezte magát? Viselkedett? Labdázott Chicóval és Csizmával, ahogy tervezte? Catherine-nek nem kerülte el a figyelmét, Stevie milyen elszántan igyekszik a fia hajába temetni az arcát, és milyen szorosan öleli magához.

– Az az én tortám? – kérdezte a kisfiú fintorogva, s átlesett anyukája válla fölött a tortakarikába, melyben még mindig füstölt az elszenesedett piskóta.

– Nem, hát persze hogy nem – csitította Stevie, és visszaszipogta a gyermeke illatától a szemébe szökő könnyeket. – A tiédet most készítem. Nagyon különleges lesz.

– Menj föl, szívecském, bújj a pizsamádba! – szólt a fiúnak Catherine, és könnyedén meglegyintette Danny hátsóját. Majd amikor meggyőződött róla, hogy a gyermek hallótávolságon kívül került, így folytatta: – Szóval, ki a fene volt ez?

– Adam MacLean.

– Ada… Úgymint Jo férje? Mit akart?

– Sosem készülök el ezzel a tortával. Csak egy tojásom maradt.

– Hagyd a tortát, Stevie! – szólt Catherine a barátnőjére, akinek pont olyan szürke volt az ábrázata, mint a borzalmas löttynek a tálban. – Nézd, menj, tedd fel a teát, addig én ágyba dugom Dannyt, és gyorsan olvasok neki egy mesét. Aztán beszélgetünk.

– Nem kívántam neki jó éjszakát!

– Egyikőtök sem pusztul bele egy estébe. Ráadásul teljesen kipurcant. Megállás nélkül ugrál, mióta kitette a lábát az iskolából. Fogadok, fel sem fog tűnni neki. Max tíz perc, és itt vagyok – mondta Catherine, és felviharzott az emeletre. Stevie tehetetlenebbnek érezte magát, mint az éppen a „hihetetlenes” pizsamába bújó, és Epres ragyogás fogkrémmel fogat mosó négyéves fia.

Nem főzte meg a teát, mire Catherine visszaért. Még mindig a folyós masszát kavircolta a tálban, s az agya zakatolva kereste a megoldást a tortakérdésre. Nem hagyhatja cserben Dannyt, megígérte neki, hogy mesés tortát vihet az iskolába, márpedig ha valaki, ő mindig betartja az ígéretét. A fiának tett ígéretét meg mégannyira.

„Ígérem, sosem foglak bántani”, fogadkozott régen Matthew. Szégyen, gyalázat, mások mennyire nem csinálnak lelkiismereti ügyet abból, ha megszegik az ígéretüket.

– Jól van? – kérdezte Stevie.

– Még szép. Alszik, mint a mormota.

– Mi történt a hajaddal? – kérdezte Stevie. Catherine hajkoronája jócskán lekötötte a figyelmét.

– Ne is kérdezd, Marilyn Monroe melírozószett külföldről! Véletlenül se hagyd, hogy Kate rajtad kísérletezzen az eBayes szerzeményeivel! Bitang fodrásztanoncok! De hagyjuk a hajamat, mi folyik? Mit akart Billy Connolly?

– Hát, csak tájékoztatott, hogy Jo megszökött Matthew-val Magallufra. – Olyan tárgyilagosan közölte ezt, hogy Catherine viccnek vélte, és felnyerített.

– Na ja! A kretén tulok! Remélem, megfenyegetted, hogy rendőrt hívsz! Miben mesterkedik? Még hogy megszökött Jóval! Mintha Matt…

Szavai elhaltak, mert Stevie átnyújtotta neki a visszaigazoló levelet a foglalásról, és csak tátogott, mint aranyhal az akváriumából eltűnt víz hollétén tanakodva. Háromszor is elolvasta, és minden egyes alkalommal egyre képtelenebbnek találta.

– Nem! Nem tenne veled ilyet… képtelen lenne rá! Matthew nem ilyen! Most hol van? Felhívtad már?

– Itthon hagyta a mobilját.

– Megnézted az SMS-eket?

– Mindet törölte. És Jo számát sem mentette el.

– Na és az útlevelét kerested már?

– Hűlt helye – mondta Stevie még jobban magába zuhanva. Kezdte felfogni, hogy ez valóban megtörténhet vele. Rőtszakállnak igaza lehet.

Catherine újra a papírba pillantott.

– Eredeti?

– Mi oka lenne hamisítani?

– Hát az… hm… – Catherine igyekezett építő jellegű válasszal előrukkolni, de csak tiltakozásáradatra futotta neki. – Kizárt, hogy Matthew így elbánna veled! Ő sosem tenne ilyet! Ő aztán sosem!

– Pedig nagyon úgy tűnik, hogy mégis, Cath – felelte Stevie. Pont úgy reszketett a hangja, mint Catherine legkisebb lányának szokott, amikor kétségbeesetten próbál bátor maradni. Tovább kavarta a tésztát, mert égető szükségét érezte, hogy megkapaszkodjon valamiben. Láthatóan csak a markában szorongatott kanál tartotta vissza attól, hogy fel ne boruljon. Catherine gyengéden, de határozottan kivette a kezéből a tálat.

– Ebből az életben nem lesz torta – állapította meg. – Még egy éhkoppot nyelő Twist Olivér sem kérne belőle repetát. Hagyd már a csudába! Kiadom Kate-nek, süssön egyet éjszaka, és áthozom reggel. Ez a legkevesebb ezek után – és rózsaszín hajkoronájára bökött. Stevie a szokásával ellentétben nem tiltakozott. Egy elcsigázott „köszönömmel” nyugtázta. Catherine a lefolyóba zúdította a masszát. Egészen elképedt. Stevie-nek sikerült a víznél is hígabbra készítenie.

– És Danny még Matt apunak akarta hívni! – panaszolta Stevie. – Kész szerencse, hogy mondtam neki, várjon vele az esküvő utánig.

– Nézd, Stevie, beszélned kell Matthew-val. Derítsd ki, mi folyik itt! Felhív, hogy biztonságban megérkezett – hova is megy elvileg? – Invernessbe?

– Aberdeenbe. Talán. Még sosem utazott el huzamosabb időre. Nem tudom, hogy szokta csinálni – vont vállat Stevie. Sejtelme sem volt, felhívja-e Matthew vagy sem. Többé már semmit sem tudott.

– Persze hogy felhív – vágta rá Catherine lelkesen. Mindenkit megillet az ártatlanság vélelme, amíg rá nem bizonyítják, hogy bűnös. Micket kivéve, aki megérdemelte volna, hogy még a tárgyalás előtt kiheréljék, felakasszák, karóba húzzák és felnégyeljék. Bár halottról vagy jót, vagy semmit.

– És ha igaz? Mihez kezdjek? – kérdezte Stevie. Próbált uralkodni a hangján, hogy ne remegjen a pániktól. Legutóbb pánikba esett, kicsúszott a kezéből a gyeplő, és olyan érzelmi örvénybe keveredett, hogy azt hitte, belefullad. Amíg Matthew segítő kezet nem nyújtott neki, hogy kimentse szerelmének mentőkötelével.

És mi lesz Dannyvel? Matthew az egyetlen apa, akit ismer. Már a második férfit veszíti el élete során. Ketten pályázhattak eddig a címre, de még a fejükre sem került a korona, máris elszeleltek. Miféle sebet ejt ez Danny kis szívén? Az anyukája gyorsabban fogyasztja a társait, mint VIII. Henrik, és tessék, mi lett az ő gyerekeiből! A gondolatra Stevie összeomlott, és zokogásban tört ki. Catherine, a leendő főkoszorúslány az esküvőjén, hozzálépett és szorosan megölelte, mert ölelni könnyebb, mint vigasztaló szavakat találni.

– Nem tudom, mihez fogsz kezdeni, szívem. Korai még erről beszélni. Ide azzal a telefonnal! Felhívom Eddie-t, szólok neki, hogy itt alszom.

– Ne, jól vagyok! – felelte Stevie. Kibontakozott az ölelésből, és vadul törölgette a szemét. – Alaposan át kell gondolnom, és egyedül jobban megy. Ha itt maradsz, csak sírok, ahhoz meg semmi kedvem. Megleszek. Menj haza, háromszáz gyerek meg egy egész állatkert vár rád otthon.

– Te kis pimasz – fortyant fel Catherine gyengéden mosolyogva.

– Irigylem a szerencsédet – mondta Stevie.

– Nem hagyhatlak magadra – folytatta Catherine. – Gyere velem haza! Dannyvel együtt!

– Őszintén szólva inkább egyedül maradnék.

– Na jó – egyezett bele Catherine, amikor maradéktalanul meggyőződött, hogy tényleg erre vágyik Stevie, nem pedig a szokásos, túlzottan független énje beszél belőle –, akkor megyek, elintézem Dannynek a tortát, és reggel nálad kezdek. – A készülő tiltakozás láttán így szólt: – És nem, nem gond, mielőtt bármit mondanál. Sokkal tartozik a lányom.

Miután sikeresen kihúzott további ötven fogadalmat Stevie-ből, hogy menten telefonál, ha kicsúszna a talaj a lába alól, és meggondolná magát az éjszaka náluk töltését illetően, Catherine visszaindult népes famíliájához, hogy sürgős hajkorrekciót és életmentő tortasütést eszközöljön. Az a minimum, hogy elintéz egy tortát a keresztfiának, ha már megszegte a saját magának tett esküt. Nevezetesen azt, hogy soha többé nem engedi, hogy még egy hitvány tróger összetörje a barátnője szívét.

Catherine távozása után úgy tíz perccel megcsörrent a telefon. A készülék kijelzőjén „ismeretlen szám” tűnt fel. Ösztönösen megérezve, ki hívhatja, Stevie már nyúlt is a kagylóért. Aztán hirtelen ráébredt, nem lenne képes normálisan beleszólni, leküzdötte hát a késztetést, hogy beszéljen Matthew-val, feltartóztathatatlan könnyekben törjön ki, és esdekeljen neki, hogy jöjjön haza. Inkább hagyta, hogy bekapcsoljon az üzenetrögzítő. És valóban helyesnek bizonyult a megérzése. Matthew jelentkezett, az ő káprázatos, sötétbarna hajú és szemű sudár vőlegénye, akinek a mosolyától elolvad, mint fagyi a főzőlapon.

– Szia, Stevie, itt Matthew. Ööö… már biztosan lefeküdtél. Mindegy, csak gyorsan szólok, hogy épségben megérkeztem, az autópálya kész rémálom! Óriási a forgalom, és az a rengeteg ember! Kemény hét vár rám, nem tudom, mikor beszélhetünk legközelebb. A mobilomat otthon felejtettem, ha-ha! A lényeg, vigyázz magadra, remélem, minden rendben. Ööö… akkor, szia!

Semmi Szeretlek, semmi Remélem, Danny jól van, semmi Hiányzol! És a hangja is mintha jóval távolabbról érkezett volna Aberdeennél. És lehet, hogy csak képzelődik, de vagy hárommilliószor visszajátszotta az üzenetet, és mindannyiszor megesküdött volna, hogy a háttérben a „Guantanamera” foszlányai csendülnek.

2. fejezet

A szomszédos Hoodley faluban, Catherine tágas, meghitt, Walton-regénybe illő konyhájában a fekete hajú, fekete köntösbe bújt, vérvörös ajkú Kate Flanagan mesterien sütötte a tortát. Anyja fodros kötényében úgy festett, mint egy gyönyörű házi vámpír.

Apja a teáskanna felé igyekezve alaposan megszorongatta, és kijelentette:

– Eh, egy nap aranyos kis háziasszonya leszel majd valakinek – tudván, mennyire megsérti vele lánya feminista elveit. Kate ellökte, de kuncogott közben.

Catherine törülközőbe csavart fejjel ült a nappaliban. Várta, hogy a gesztenyebarna hajfesték helyreállítsa fürtjei korábbi hamis dicsfényét, és figyelte a jelenetet, mely váratlanul könnyeket csalt a szemébe: furcsa keverékét a boldogságnak, amiért ilyen szerető családja van, és a szomorúságnak, mert az élet mintha eltökélte volna, hogy drága barátnőjét e téren megrövidíti. De hát mi vonzza Stevie-hez a selejtes fazonokat? Stevie a maga édes, önzetlen természetével sokkal jobbat érdemel a világ Mickjeinél és Matthew-inál. Eközben őt, a szókimondó, nagyhangú, nyerseségre hajlamos Catherine Flanagant a sors egy csodás férjjel, hat elbűvölő gyerekkel (amikor éppen nem veszekednek), és egy szeretettel, nevetéssel és bolondos állatokkal teli házzal áldotta meg. Milyen érzés lenne, ha egy Jo MacLean mindezt ellopná tőle?

– Tessék, szerelmem – mondta Eddie, és egy csésze teát nyújtott a feleségének. Aggodalmas arcára pillantott, és nyomban tudta, mi jár a fejében. – Haza kellett volna hoznod a kis lurkóval együtt.

– Megáll az ész! – hitetlenkedett Catherine. – Erőszakkal akartam magammal vonszolni őket, de Stevie tényleg egyedül akart maradni.

– Fel nem foghatom – rázta a fejét Eddie. – Matthew Finch! A fejemet tettem volna rá, hogy nem bánik el így Stevie-vel.

– Nekem mondod? – kérdezte Catherine negyedrészt dühösen, háromnegyedrészt szomorúan és csalódottan. Matthew nagyon a szívéhez nőtt. Micket sosem kedvelte, és igaza is lett, de Matthew jó srác volt: tisztességes, törődő és gondoskodó. Ráadásul neki kulcsszerepe volt abban, hogy Stevie és Matt összejött, mert amikor először találkoztak egy közös barát eljegyzési partiján, látta, hogy összeillenek. Matthew helyes volt, kedves, nagylelkű, és hajlandó volt felvállalni egy kisfiút, aki nem az övé, márpedig ez magáért beszél. Stevie sosem horgonyozna le olyan ember mellett, aki nem bánik jól Dannyvel. Tudja, milyen aknamezővé válhat a mostohaszülőség.

Öt évvel korábban, miután Mick összetörte kebelbarátnője szívét, Catherine pontozni kezdte az összes pasit, aki Stevie ötven mérföldes körzetébe került. Listát állított össze az alapvető értékekből, és Matthew-nál minden rubrikában nagy, kövér pipa díszelgett.

– Hazudnék, ha azt állítanám, nem kondult meg a fejemben a vészharang, amikor Stevie említette Jót, akivel Matthew összebarátkozott a munkahelyén – mondta Catherine. – A sebezhető nők sosincsenek teljesen tudatában, miféle hatalommal bírnak. A férfi hősnek érzi magát mellettük. Igaz, nem kongott ez a harang olyan vészesen. Elvégre Matthew-ról beszélünk. A megbízható, hűséges, jó öreg Matthew-ról – nevetett Catherine erőltetetten.

– Találkoztál valaha Jóval? – kérdezte Eddie.

– Csak egyszer – mondta Catherine. – Be kell vallanom, furdalt a kíváncsiság, amikor Stevie mesélt róla. Alig vártam, hogy megnézhessem magamnak, és jól szemügyre vegyem. Aztán egy nap belebotlottunk a városban.

– És?

– Elég kedvesnek és barátságosnak tűnt. Kicsit túl kedvesnek, ha érted, mire gondolok.

– Hogyhogy „túl kedvesnek”? – értetlenkedett Eddie, és megkínálta a feleségét egy harapás jaffasütivel.

– Hát, amikor észrevette Stevie-t, úgy rohant hozzánk, mintha rég elveszett rokon lenne, akit már vagy húsz éve nem látott. Átfutott az agyamon, hogy egy kissé túlzásba viszi. De akkor, tekintve, min ment éppen keresztül, és milyen kedvesen viselkedett vele Matthew és Stevie, talán valóban annyira örült. Legalábbis akkor így gondoltam.

– Hogy néz ki?

– Magas, karcsú, hosszú sötét haj, nagy barna szempár. Roppant csinos. – Catherine hirtelen rájött, hogy szerepcsere esetén neki sem lenne ínyére, ha egy sebezhető Jo MacLean dongana Eddie körül. Ráadásul hiába szenvelgett olyan nagyon Stevie-nek, Jo MacLean szeméből nem sok melegség áradt.

– Átkozottul furcsa ügy – állapította meg Eddie, és nagyot kortyolt a teából. – Talán kitört Matthew-n a kapuzárási pánik, és idővel visszatér.

Catherine rápillantott, és elmosolyodott. Férje nem volt egy Brad Pitt, de ízig-vérig szerette őt a megtermett száztíz kilójával és szénaboglya hajával. Sosem fordult még meg a fejében, hogy hűtlen lenne hozzá, de a mai sokk után eltöprengett, ismeri-e bárki is olyan jól a társát, mint hiszi. Saját kényelmes kis világa is megingott kissé.

Eddie látta a pillantását, és felnevetett.

– Na ne! Ne vegyél minket egy kalap alá! – figyelmeztette. Lágy mogyoróbarna szeme megcsillant.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – felelte Catherine nem túl meggyőzően.

– Dehogyisnem, te kis képmutató! – leckéztette a feleségét.

– Hát azt hiszem, elektronikus nyomkövetőt szereltetek rád, biztos, ami biztos – mondta Catherine, de csak félig-meddig tűnt viccnek.

– Nagyobb az esélye, hogy te hagysz el engem – felelte Eddie. – Aligha vagyok egy istenverte Hugh Grant, nem?

– Nekem nem tetszik az istenverte Hugh Grant – közölte Catherine. – Azaz nézni szeretem, de nem smaciznék vele.

– Én nem hagynálak el, kicsim – nyugtatta meg Eddie. Felemelte Catherine állát, és szájon csókolta. Valahol mélyen Catherine bizseregni kezdett. Eddie szappan-, Fahrenheit arcszesz és otthonillatot árasztott.

– Pfuj, remek! – kommentálta a tortát sütő gót a háttérben.

– Ne ártsd bele magad mások dolgába, Morticia! – vetette oda Eddie a válla felett, mielőtt visszafordult a feleségéhez. – Te meg idd meg a teádat, és ne rágódj már azon, amin nem változtathatsz.

Ezt könnyebb volt mondani, mint kivitelezni, mert Catherine úgy érezte, csúnyán cserbenhagyta a barátnőjét. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Mert SENKI sem csusszanhat át az ő szőrszálhasogató védelmi rendszerén, amit Stevie óvására fejlesztett ki. Nem hagyja, hogy a nő, aki a saját nővérénél is közelebb áll hozzá, újra szenvedjen. Legalábbis ezt fogadta meg magának.

– Na, én csak annyit fűznék hozzá, a férfiak már csak ilyenek – jelentette ki a tizenhét éves Kate a tapasztalat súlyos sóhajával. Mint valami drámai fekete füstpamacs, kiillant a konyhából, s magára hagyta Eddie-t és Catherine-t, akik kétrét görnyedtek igyekezetükben, nehogy hahotában törjenek ki, bár igencsak rájuk fért volna.