BOCHKOR GÁBOR

Libri Kiadó

Budapest

© Bochkor Gábor, 2013

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Darida Bence

Szerkesztő: Selmeczi Viktória

Közreműködött: Trunkó Bence és Forrás Robert

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-360-9

Ismerd meg szerzőinket és műveiket

a libri-kiado.hu weboldalon,

kövesd az újdonságokat és nézz filmeket

a nyugatiter.hu blogunkon,

csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

Bochkor Gábort a TMC Management képviseli

ELŐSZÓ

Kedves Olvasó, nem, ez nem egy botránykönyv. Megjelenését nem követik majd celebperek, talán a kocsimat sem húzzák majd végig slusszkulccsal a hipermarket parkolójában a dühös „híresemberek”, hogy elégtételt vegyenek vélt vagy valós sérelmeikért. Ebben a könyvben nincs coming out, nem leplezek le senkit, főleg nem magamat, nem vallok a drogos múltamról, a börtönéveimről, és nem akarom senkinek sem elmagyarázni, hogyan lettem híres annyira, hogy arról könyvet is tudjak írni. Ebben a könyvben nem számolok el a múlttal, nem tervezem a jövőt, nem összegzek, nem készítek bakancslistát, és nem merengek az elmúlt évek emlékein. Ezek az írások nem szedik le a keresztvizet senkiről, nem rongálják meg senkinek az imidzsét, legfeljebb néhány ember egóját piszkálják csak, az meg legyen az ő bajuk.

Ezt a könyvet nem azért írom, mert kell a pénz. Köszi, jól vagyok, tudok tankolni a kocsimba is, és amikor hegynek felfele előzöm a nyolcas buszt, nem jut az eszembe, hogy most toltam ki a kipufogón egy BKV-sofőr éves prémiumát. Ebben a könyvben nincs politika, mint ahogy a Bumerángban is igyekeztük kerülni ezt a témát. Ez a könyv semmi ilyenről nem szól.

Szól viszont rengeteg dologról, ami a Bumerángból kimaradt. Benne van minden, amit a világról gondolok, a hétköznapok jelenségeiről, a sok marhaságról, amivel mindenkinek nap mint nap szembesülnie kell, az élet visszásságairól, legyen szó a vallás, a sport, az utazás vagy akár a gyereknevelés kérdéseiről. Mióta megszűnt a Bumeráng, az agyam azért nem állt le. Egyre-másra érkeznek a hírek, a témák, amik felpörgetnek, és nehezen állom meg, hogy ne adjak hangot a véleményemnek. A sok esetben szélsőséges témák vagy jelenségek, amikről írok, általában baráti beszélgetések közben kerültek elő, és úgy gondoltam, sok olyan akad köztük, amit érdemes megosztani a volt hallgatókkal, és mindenkivel, aki vevő arra, hogy kicsit másképp nézzen a világ dolgaira, mint korábban.

Az a jó a könyvírásban, hogy el tudok pepecselni egy-egy fejezettel. Nem szorít az idő, nem jön a hírblokk vagy az időjárás-jelentés, nem kell lejátszani aznap huszadjára is valamelyik feledhető előadó számát. Nem tépi be Lajos a kéziféket a szóvicceivel, nem kell Vogára várni, hogy befejezze a cigijét és bejöjjön végre a stúdióba, és nem kell a különböző szervezetek és társaságok szabályai miatt menet közben cenzúrázni a mondandómat vagy akár csak egy kicsit is visszafogni magamat. Itt mehet minden, ami a csövön kifér. Emiatt sok témával részletesebben foglalkozom, előszedtem olyan dolgokat is, amelyekről a rádióműsorokban nem volt szó, vagy amikről adásban nem lehetett, illetve nem akartunk beszélni. Ebben a tekintetben ez a könyv egyfajta hiánypótló azoknak, akik sok esetben hardcore reggeli műsort szerettek volna. Na, azok most majd megkapják. Filter nélkül. Ja, és remélem, legalább annyira szórakoztatónak találják majd az olvasást, mint amennyire engem szórakoztatott az írás. Halleluja!

KIS KEDVENCEK, NAGY FEJFÁJÁS – MIÉRT NE TARTSUNK HÁZIÁLLATOT?

Minden szülő életében eljön a rettegett pillanat, amikor elé áll a gyereke, és azt mondja, szeretne egy kutyát. Nem egy kisállatot vagy közönséges plüssfigurát akar, hanem egy új családtagot, egy aranyos, négylábú házi kedvencet – egy kiskutyát, amit onnantól fogva mindig nekem kell sétáltatni, és a szart is szedhetem utána össze a kertben.

Nóri lányom születése előtt már volt egy négylábúm, Citrom, a macska. Azért lett Citrom a neve, mert mindig beleült a kedvenc fotelembe, és ezt nagyon nem bírtam. Utánanéztem egy macskafórumon, hogy mit kell tenni ilyen esetben. Egybehangzóan azt mondták, hogy a macska nem bírja a citromszagot, ezért fújjam be a fotelt citromszagú spray-vel. Ezt meg is tettem, de a legnagyobb megdöbbenésemre az én macskám kivételnek bizonyult – imádta a citromszagú fotelt. Alaposan meghempergett benne, majd végigmászkálta az egész lakást, és ontotta magából a citromszagot. Citromot később fájó szívvel elajándékoztam, mert Andi terhesen allergiás lett a macskaszőrre.

Már Nóri lányomhoz kötődik a következő kedvenc, aki az engedélyemmel jutott be a házba. Megnéztük a Némó nyomában című rajzfilmet, aminek hatására Nóri nagyon-nagyon, és még annál is jobban szeretett volna kapni egy akváriumot. Csak azért mentem bele az egész dologba, mert Andival, az édesanyjával együtt megígérték, ők gondozzák majd a halakat – nekem pedig csak a pazar látványban kell gyönyörködnöm. Amikor először veszünk akváriumot, óhatatlanul is ugyanabba a csapdába esünk, mint sok kezdő akvarista. Egy kristálytiszta vizű, ragyogóan színes halakkal és burjánzó növényzettel teli óriási üvegtartály jelenik meg lelki szemeink előtt – és nem gondolunk a lejárt eledeltől felpuffadt, túlzabáltatott halakra, a galandféreg méretű kulahalmokra, és a szűrő tisztításához szükséges heti egyszeri alámerülésre. Utóbbi tevékenység egyébként joggal szerepelhetne a Discovery csatorna sikeres műsorában, amely a világ legmocskosabb melóiról szól.

Elmentünk a halboltba, ahol egy akvarista rögtön megosztotta velem bölcs megfigyelését: kis akvárium nagy gond, nagy akvárium kis gond. Viszont a nagy akvárium baromi drága – éppen ezért egy 21 literes tartályt vettünk és bele 8 halat. Ez halanként több mint 2 liter vizet jelent. Abból indultam ki, nekem mennyi kell ahhoz, hogy kádban fürödjek, és a matek nagyjából stimmelt. A halak kiválasztásánál csak arra figyeltem, hogy legyen köztük narancssárga – ő lesz majd Némó –, és lehetőleg ne falják fel egymást. Így aztán vettünk guppit, szifót meg két albinó halat, akik egész nap a kavicsot túrják: ha csend van, és közel ülünk az akváriumhoz, megfigyelhetjük, hogy ez a tevékenység rohadt idegesítő hanggal jár.

Hazavittük a cuccot, és Nóri első nap iszonyú lelkesen megetette a halakat – majd innentől kezdve az érdeklődése rohamosan csökkent, a második héten már rájuk se nézett. Nekem tűnt fel, hogy az egyik megdöglött! Ekkor még azt hittem, Nórit valamennyire érzelmileg megérinti az akvárium, így lerohantam a kisállat-kereskedésbe, és vettem egy ugyanolyan példányt. A póthalat egy zacskóban hazavittem, és titokban eresztettem be a többi közé, hogy senkinek ne tűnjön fel a csere. Hát valóban nem tűnt fel a trükk, mert rajtam kívül senki nem törődött az akváriummal.

Hirtelen azt vettem észre, én lettem a teljhatalmú akváriumfelügyelő. Egy ideig profi módon kezeltem a helyzetet: bizonyos időközönként kétharmadát leeresztettem a víznek, szűrőt cseréltem, és az előírt tablettát is a tartályba dobtam. Rendszeresen mentettem a halak életét: amikor valamelyik gyengélkedett, beraktam a sárga fertőtlenítőtablettát, később pedig lecseréltem a sárga vizet. Ez így ment nagyjából 2 évig – akkorra már nekem is tele lett a hócipőm az akváriummal. Viszont felmerült a nagy dilemma: halat nem ölünk meg. Ezért egyszerűen mindennel felhagytam az etetésen kívül, tavaly június óta nem cserélem a vizet, nem tisztítom a szűrőt, és a lámpát is lekapcsoltam! Olyan ez, mint a passzív eutanázia – de az egyik albínó még mindig húzza! Sőt, azóta beindult valamiféle öntisztulás is, mert a víz egyre tisztább: néha, amikor megsajnálom az egyetlen túlélőt, utánatöltök egy pohárral. Néha a kisállat-kereskedés előtt Nóri még tesz egy gyenge kísérletet, hogy rábeszéljen a halak pótlására, de az ilyen helyzetekre van egy sztenderd válaszom: Nórikám, ez az akvárium már nagyon rossz, ebbe nem vehetünk új halat. Ez általában megnyugtatja Nórit – hiszen még él a remény, ha megjavul az akvárium, akkor lesz új hal is.

Viszont már előre félek, mikor kér Nóri valami bonyolultabb jószágot – aminek a gondozását nem lehet elintézni annyival, hogy egy tál vízbe szórok egy adag fűrészporszerű valamit. Már most gyűjtöm az indokokat, melyik állat tartásának mi a hátránya – és miért nem lakhat nálunk.

Kutya. Az állatok non plus ultrája, az egyetlen nem emberszabású, akit családtagként is kezelnek. Sajnos csak hátrányos tulajdonságokkal rendelkezik, ráadásul az ember tényleg tud érzelmileg kötődni hozzá. Nem jó lakóhely neki a kert, mert felássa. A lakásban tartott kutyának hullik a szőre, amikor sétáltatjuk, európai polgárként össze kell szednünk utána a szart. Kutyával utazni meg maga a rémálom. Nyaralásra nem szívesen viszi az ember, mert egy teljes helyet elfoglal a kocsiban. Így vagy egy ismerősre hagyjuk (de ilyesmit kérni túl nagy szívesség), vagy marad a kutyapanzió, amelynek ára egy közepesen drága török all inclusive szállodáéval vetekszik.

Engem még az sem hat meg kutyaügyileg, hogy a Facebook-tulaj Mark Zuckerberg rákattant a magyar fajtákra, és ide jár párt keresni a pulijának meg komondorokkal fényképezkedni. Nem állok be a sorba csak azért, mert a világ hipszterei ezentúl majd loncsos magyar kutyákat posztolnak a Facebookra.

Papagáj és társai. A legnagyobb baromságok egyike bármilyen madarat is tartani. Először is, minden kalitka ronda. Másodszor, egy madárral semmit nem lehet kezdeni, mert az csak egyet akar: csattogtatni a szárnyait. Ahogy kiengedik a kalitkából, elrepül, és utána őrült nehéz befogni. Engem egyszerűen irritálnak, ahogy ülnek a rúdon és buta szemekkel bámulnak bele a nagy semmibe. Nem tudom, vajon sikerült-e már bárkinek is farkasszemet néznie egy madárral.

Tengerimalac és hörcsög. Ezek tulajdonképpen lélegző plüssállatok, csak olcsóbbak azoknál. Tényleg ledöbbentem, amikor megtudtam, egy élő tengerimalac kevesebbe kerül, mint a plüss. Igaz, a plüss Kínából származik, az élő pedig egy angyalföldi tenyésztőtől. Ugyanakkor talán mégis célszerűbb a plüss változatot beszerezni, mert ezek a rágcsálók legfeljebb 2-3 évig élnek. Tehát a gyerek egy pótállatot még mindenképpen kierőszakol, viszont a plüss a második hónaptól már az ágy alatt végzi feledésbe merülve.

Hüllők és gyíkok. Teljesen értelmetlen a tartásuk. A gyíkok semmire nem jók, csak a környezetünk meghökkentésére. Érdeklődéssel olvasnék végig egy elmeorvosi szakvéleményt egy olyan emberről, aki iguánával a vállán szeret járkálni. A kígyónevelés pedig szintén rohadt nagy baromság, mert a gyereknek havonta párszor végig kell néznie, ahogy a hüllő benyel egy egeret.

Macska. Tökéletes kedvenc lehetne, csak sajnos én már nem tarthatok cicát Andi allergiája miatt. A macska remekül elvan magában, nem igényli intenzíven gazdája társaságát, viszont eltűri, ha néha egy kis macskasimogatásra vágyunk. Egyébként már itthon is nyíltak cicakávézók, ahol némi kötelező fogyasztás fejében ki lehet élni a macska iránti vágyat. Nincs is annál jobb, mint gőzölgő kapucsínó mellett cirógatni egy perzsamacska hasát! Majd fizetni, hazamenni, és nem gondolni arra, vajon ki cseréli ki a macsek alomját.

Majom. Mostanában nem készült olyan népszerű majmos film, mint a Tarzan volt az én gyerekkoromban. Akkoriban Csita miatt a világ kisgyerekeinek jelentős hányada szeretett volna egy csimpánzt. A majomtartáson egyébként én is elgondolkodnék, ha tudnám, tuti be lehet idomítani a jószágot egyszerűbb dolgok elvégzésére. El tudnám képzelni, hogy a majom kiviszi a szemetet, közben behozza a postát, majd odamegy Nórihoz, és játszik vele pár menet memoryt, amíg én összedobom a vacsorát. Jóval olcsóbb lenne, mint egy bébiszitter!

Ló. A ló esete olyan, mint amikor a Magyar népmesék című rajzfilmsorozatban Mátyás király megparancsolta a bíró lányának, úgy menjen fel Budára, hogy visz is ajándékot, meg nem is, van is rajta ruha, meg nincs is. A sztori többi részébe most nem mennék bele – akit érdekel, nézze meg a YouTube-on. A lényeg, hogy a ló tényleg olyan állat, ami van is, meg nincs is. Ugye, a lovat nem tartjuk otthon, viszont amikor látjuk, akkor célirányosan csakis vele törődünk. Szerintem lovat tartani kicsit olyan, mint vasárnapi apának lenni. Éppen ezért saját lovat gyerekeseknek nem ajánlok – viszont válás előtt álló apukáknak mindenképp. Tökéletesen le lehet vele tesztelni, milyen is lehet vasárnapi apukának lenni.

ÁLOMMELÓK, AMELYEKRE BÁRMIKOR VÁLTANÉK

Nem árulok el nagy titkot azzal, hogy az emberiség nagy része olyan munkát végez, amihez semmi kedve nincs. Mindenkinek ismerős a monoton mókuskerék, a csigalassúsággal telő munkaidő, hogy már a 18. cigi- és kávészünetet tartjuk, és még mindig nincs vége a napnak.

A többség a robotszerű, egyhangú feladatvégzésből álmodozással és Facebookozással próbál meg kitörni.

A legtöbb ember legfőbb álma a lottó ötös, azaz szimplán gyorsan akarnak sok pénzhez jutni. Így azonnal felmondhatnának a munkahelyükön, de úgy, hogy előtte még pofán verik a főnököt.

Mások besokallnak, elkezdik önmagukat keresni és új karrierbe kezdenek. Ők alkotják a kisebbséget, és általában nagyon megbánják, hogy otthagyták unalmas, banki középvezetői állásukat azért, hogy például Érden nyissanak egy kézműves termékeket áruló pékséget, amit az utca túloldalán működő Fornetti pillanatok alatt lemos, mert ott pont felébe kerül a fagyasztott, megmikrózott pogácsa.

Óriási közhely, de az a legjobb munka, amit nem tekintünk munkának, tehát tulajdonképpen olyan hobbit űzünk, amiért még fizetést is kapunk.

Az álomállásokat én két kategóriába szoktam besorolni: az egyik hírnévvel és gazdagsággal jár, a másik pedig hírnévvel és befolyással.

Nekem nagyon fontos szempont, hogy a meló ne járjon túl sok stresszel. Állati jó lenne, mondjuk, az Egyesült Államok vezetőjének lenni, de ha jobban belegondolunk, az elnök a vécére sem mehet ki egyedül, egy kávét nem ihat meg úgy, hogy előtte egy titkosügynök ne nyalna bele, sőt egy privát SMS-t sem küldhet el, mert minden üzenete a CIA-központon megy keresztül. Szóval ha mindezt megfontoljuk, akkor rájövünk, nem annyira jó munka ez az elnökösdi.

Talán az is csábítóan hangzik, hogy egy nagy világcég első számú vezetőjévé váljunk. Így gazdagságot, hírnevet, befolyást szerezhetünk – csak éppen élni nem marad időnk. Gondoljunk csak Steve Jobs példájára: egy életünk van, és talán nem azzal kéne eltölteni, hogy heti hét napon, napi 24 órában kütyüket gyártunk.

Van egy angol kifejezés: work-life balance. Ez magyarul kábé annyit jelent, hogy megtartjuk az egyensúlyt a munka és a privát élet között. Tehát úgy vagyunk sikeresek a szakmánkban, hogy közben a magánéletünk is megmarad, a hobbinkra is jut idő – és nem telik gyomorgörccsel a vasárnap délután azért, mert hétfő reggel 7.15-kor már értekezlet van.

Én eddig szerencsés voltam, mert mindig nagyon jó munkám volt. Mondjuk a legideálisabb az lett volna, ha Sydney-be költözöm, mert akkor az itt reggel adásba kerülő műsort ausztrál idő szerint délután 4-kor vezettem volna le – tehát még a hajnali ébresztőket is megúszhattam volna.

Íme, itt jön egy lista az álompozíciókról, amelyek betöltésére alkalmas lennék, és azonnal munkába tudnék lépni.

Nagykövet egy olyan európai országban, ahol a főváros tengerparton található. A válság bedarálta a teljes mediterrán térséget, tehát náluk nincsenek nagy elvárások a magyar nagykövettel szemben.

Nem kell unalmas gazdasági egyeztető megbeszéléseken részt venni, mert a helyi vállalkozók csődbe mentek, és nem akarnak Magyarországon beruházni. A magyarok meg amúgy sem ruháznak be sehol.

Viszont a tenger a gazdasági helyzet ellenére ugyanúgy hullámzik, a frissen fogott hal még mindig nagyon finom, és a naplemente is csodálatos. Minden további nélkül le tudnék húzni ilyen helyen egy 4 éves ciklust – elképesztően jól tudok teniszezni meg más nagykövetekkel beszélgetni a helyi időjárásról.

Katonai vezető. Őrült nagy élmény lenne levezényelni egy dróntámadást az al-Kaida ellen – persze úgy, hogy közben egy szupertitkos NATO-bunkerben ülök valahol a világ civilizált felén (és a bázison működik egy Starbucks). Mellettem ott állnak a világ vezetői, és feszülten figyelik, ahogy böködöm magam előtt a joystickot. Majd hirtelen robbanás látszik az előttünk lévő 5 méter átmérőjű képernyőn, és már ki is lőttem egy őrült veszélyes tálib terroristafészket az afgán hegyekben.

Pilóta. További álommeló lenne, ha kibővíthetném pilótai tevékenységi körömet, vagyis ha egyszerre lehetnék vadász- és kereskedelmi pilóta is. Hétfőn, szerdán és pénteken járőröznék a határ mentén, felügyelném a magyar légteret, kedden és csütörtökön meg levezetnék egy magyar playmate-ekkel teli Wizzair fapadost Dubaiba. Vagy egy kijevi géppel hoznék némi olcsó ukrán cigit – fizetéskiegészítésként.

Rockzenész. Gyerekkori álmom teljesülne, ha bevennének a Rolling Stonesba basszusgitárosnak. Még mindig nagyon tetszik a rocksztárok életformája, főleg most, hogy az együtteseknek turnézniuk kell, ha meg akarnak élni, mert CD-t már senki nem vesz.

Focista. És csak most értem be egy másik nagyon népszerű szakmára: nagyon szívesen lennék profi focista. Simán el tudom képzelni magam, ahogy melegítőben leszállok a repülőgépről egy akkora fülhallgatóval, ami befedi fejem azon részét, amit nem takar napszemüveg.

Nagyon meghatóan tudnám szorongatni a meccs előtt a velem pályára futó árva kongói kisfiú kezét. A másik előnye a focistaéletnek, hogy nekik minden ízléstelenséget elnéznek – bevallom, én is azonnal vennék egy Balotelli-féle Bentley-t, nekem is nagyon bejön, amikor egy 50 millás, elegáns angol sportkupét terepszínűre fújnak át.

Étteremtesztelő. Már régóta szívesen kipróbálnám magam a híres Michelin-kalauz titkos étteremtesztelőjeként. Ráadásul közben maradhatnék például pilóta is, és így nemcsak egy országot, hanem egy egész régiót végigkóstolhatnék. Arról nem is beszélve, hogy a pilóta-egyenruha a legjobb álca lenne.

OSZTRÁKOK, AKIKNEK MAGYAR ÚTLEVELET ADNÉK

Magyarország azért fekszik rettentő jó helyen, mert majdnem minden szomszédunk rosszabbul áll nálunk, így egészséges önbizalom önt el minket már csak attól is, ha rápillantunk a térképre.

Szlovákia egyetlen bazi nagy autógyár, Ukrajnában középkori állapotok uralkodnak, a románoknál nincsenek férfiak, mert mindegyik Spanyolországban szed epret, az exjugoszláv térség meg még mindig kaotikus – most éppen a bezzeggyerek Szlovénia tántorog a csőd szélén.

Viszont ha kicsit tovább nézegetjük a térképet, úgy balra, nyugat felé, akkor ott a fájó pont: Ausztria.

Ez a hazánknál csak egy kicsit kisebb ország hozzánk hasonló természeti adottságokkal bír – mégis fényévekre vannak tőlünk mindenben. Úgy, hogy kevesebben lakják! Nincs tízmillió osztrák, és még a határon túl másik öt.

Ott van kábé 8 millió humortalan, pengeszájú, rosszul öltözködő ember – és mégis egy csoda, amit összehoznak.

Évek óta gondolkodom, mi lehet az osztrákok titka. Hogyan tudták mindezt elérni úgy, hogy régebben szinte csak bajt hoztak a világra. Rövid történelmi áttekintésként legyen elég annyi, hogy a Habsburgok szétrabolták a fél földgolyót, sőt a 20. század elején lényegében miattuk robbant ki az első világháború. Majd felbukkant az osztrák születésű Adolf Hitler, akinek működése következtében 1945-re Európa romokban hevert.

Mégis, közel 70 évvel a sajnálatos események után Ausztriában az egyik legmagasabb az életszínvonal a világon!

Az osztrákoknak – velünk ellentétben – eszük ágában sincs elhagyni az országukat. Az osztrák orvos nem megy Manchester külsőbe éjszakai ügyeletet vállalni, az osztrák fiatal nem lesz pizzafutár Londonban, az osztrák nővér nem cserél kacsát a dán nyugdíjas alatt!

Ahogy átgurulunk Hegyeshalomnál, a határ túloldalán a legfejletlenebb osztrák tartományba érünk. Burgenland Ausztria Szabolcsa, ahol a wellnessfürdők egyhangú sorát csak a golfpályák látványa töri meg helyenként.

Ausztriában a turizmus annyira virágzó iparág, hogy szerintem csak a bécsiszelet-eladásból bejön a magyar GDP jelentős százaléka. Az is érdekes, hogy a nálunk alapkajának számító fogásokat mi is jobb ízzel esszük Ausztriában. Miért nem Pestre járnak a turisták rántotthúsozni? A Budapest-bélszín miért nem lett olyan erős brand, mint a Wiener Schnitzel?

Ugyanakkor Bécs szinte minden évben megnyeri a világ legélhetőbb városa címet, pedig iszonyat unalmas hely, alig történik ott valami, Budapest sokkal izgalmasabb, lazább. Mégis, az emberek szívesebben választják Ausztriát, az sem ingatja meg őket, hogy időnként elrabolnak pár osztrákot, akik 8-10 év után kerülnek csak elő egy pincéből.

Érdemes lenne egyszer tippeket kérnünk az osztrákoktól, hogy árulják már el, mi kell egy sikeres ország felépítéséhez!

Talán jó megoldás lenne, ha a határon túli magyaroknak állampolgárságot adó törvény hatályát kiterjesztenénk az osztrákokra is. Magyarán mindenki automatikusan kaphatna magyar állampolgárságot, aki bebizonyítja magáról, hogy ő osztrák.

Íme, az én szubjektív listám az osztrákokról, akiknek én azonnal magyar állampolgárságot adnék, mert a nemzet hasznára válnának.

Jörg Haider

Először is posztumusz magyar állampolgárságot adnék Jörg Haidernek. A szélsőjobbos karintiai politikus nemcsak náci volt, de meleg is. Milyen jól mutatott volna a Budapest Pride-on! Ő tuti, hogy megtalálta volna a közös hangot az őrjöngő, tiltakozó szkinhedekkel, és nem lett volna balhé és nemzetközi szégyenkezés, magyarázkodás!

Falco

Másik posztumusz választottam a magyar állampolgárságra Falco, mert nagyon kéne már olyan magyar sztár, aki igazán tudja, mi az a szex, drogok és rock and roll. Egyedül Stohl András az, aki ezt a státuszt itthon majdnem elérte. De azért az mégsem az igazi, kicsit bepiálva összeütközni egy 78 éves nyugdíjassal, aki utána megpróbál rajtad 12 millió forintnyi, azaz kb. 40 000 eurónyi kártérítést behajtani.

Az igazi az, amit Falco csinált: nekicsapódni a Dominikai Köztársaságban egy busznak. A Rock me Amadeus után Rock me dominikai busz! Bár nem ő volt a hibás, de így is halhatatlan lett.

Dietrich „Red Bull” Mateschitz

Az élő osztrákok közül Dietrich Mateschitznek adnék azonnal állampolgárságot. Azok is ismerik Mateschitz cégét, a Red Bullt, akiknek a neve nem mond semmit. Mateschitz egy marketinggéniusz, aki egy alapvetően tuttifrutti ízű szörpbe beleöntött egy jó nagy adag koffeint, meg a titokzatos, taurin nevű hozzávalót, és a löttyöt elnevezte energiaitalnak. Nincs olyan szeglete a világnak, ahová ne jutott volna el ez az ikonikus osztrák termék.

Képzeljük csak el, mit tudna kihozni Mateschitz a Túró Rudiból. Ugye mi, magyarok értetlenül állunk a tény előtt, hogy a csokis túrót hazánkon kívül sehol máshol nem eszik. Ha Mateschitz kezébe venné a Túró Rudi ügyét, akkor feldobná némi taurinnal, és Tauró Rudi néven energiacsokiként a piacra dobná. Nem lenne a világon házibuli, ahol a fiatalok ne Red Bullra és Tauró Rudira szeletelnének!

Niki Lauda

Következő jelöltem a magyar állampolgárságra Niki Lauda. Talán nem köztudott, de Lauda a Forma–1-es karrierje után nagyon komoly üzletember lett, két légitársaságot is alapított: a Lauda Airt és a fapados Nikit. Mindkettőn nagyon jó áron sikerült túladnia.

Úgy gondolom, az állampolgárság megadása után a következő projektre lehetne őt alkalmazni: a kapcsolatrendszere segítségével simán fel lehetne támasztani a szívünknek oly kedves magyar légitársaságot, a Malévet.

És Niki Laudával a másik friss magyar, Dietrich Mateschitz is jól járna. Mateschitz kölcsönözhetné Nikinek a jelenleg szünetelő Red Bull Air Race pilótáit. Képzeljük el a felszállást, amikor például Bessenyei Péter ülne a botkormány mögött! Tuti nem repülnék soha más légitársasággal!

Mr. Terminátor

Persze ha lehetne, elszedném az osztrákoktól a leghíresebb embert, aki valaha is elhagyta Stájerország határait. Arnold Schwarzeneggernek nem lenne idegen a magyar táj – és nálunk újrakezdhetné filmes karrierjét, ami kissé megroppant, mióta kiderült, a takarítónőjétől is született egy gyereke. Le sem tagadhatná a kis osztrák guatemalait!

Szóval itthon simán újra tudná kezdeni mozis pályafutását a Terminátor-karakterrel. Nekem mindig is hiányzott valami a Tarr Béla-filmekből. Arról nem is beszélve, hogy Arnolddal a magyar filmgyártás aranykora köszönthetne be, mert Andy Vajna haverjaként iszonyat könnyen tudna pénzt szerezni bármilyen produkcióra.

Nekem az is bejönne, ha az Üvegtigris 5-ben szétverné a büfés lakókocsit.