S. C. STEPHENS

Féktelen

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

S.C. Stephens: Effortless

Fordította

VARGA ZSÓFIA 1-13. fejezet

LÉVAI MÁRTA 14. fejezettől

1. fejezet

Barátom, a rocksztár

A négyes csatorna időjósa szerint ez volt a valaha feljegyzett legmelegebb nyár Seattle-ben. Mivel én magam nem sokkal több mint egy éve éltem itt, csak arra támaszkodhattam, amit a fickó állított. Ahogy a tülekedésben taszigáltak, nyomorgattak, és ide-oda préselődtem, éreztem a délutáni forróságot minden ember ragacsos bőrén, aki csak hozzám ért. Undorítónak találtam, hogy idegenek dörgölőznek a testemhez. Még ennél is szörnyűbb volt, amikor néhányuk úgy döntött: az, hogy összezsúfolódtunk, akár a szardíniák, feljogosítja őket arra, hogy semmibe vegyék az intim zónámat. Ezen az egyetlen délutánon több kezet sepertem le a seggemről, mint egész eddigi pályafutásom alatt, mióta Pete bárjában dolgoztam.

Az izzadság átitatta a pólómat a hátamon, és egy pillanatra átkozni kezdtem ruhaválasztásomat. Ahogy felpillantottam az azúrkék, felhőtlen égre, elvakított a tűző nap ragyogása. Feltűrtem éjfekete pólóm ujját, aztán nekikezdtem, hogy csomóra kössem a köldököm fölött, akár egy popdíva a hetvenes évekből.

De aztán elmosolyodtam, amikor felidéztem magamban, miért viselem épp ezt a felsőt, és mit keresek itt, ennyi izzadt ember között. Ahogy az előttem lévő néhány sornyi, csillogóan fénylő bőrű ember fölött az üres színpad felé néztem, ideges felajzottság lett úrrá rajtam. Nem magam miatt voltam ideges. Izgatottságom a barátomnak szólt. Nagy nap volt ez a mai, neki és a zenekarának. Türelmetlenül toporogtam, ahogy minden pillanatban arra vártam, mikor jelenik meg a színpad közepén. Tudtam, most már bármikor kirohanhat a mikrofonhoz, a várakozó tömeg fülsiketítő sikoltozásának közepette.

Alig vártam már.

Egy kéz ragadta meg csupasz karomat.

– Hát nem hihetetlen, Kiera? A pasijaink a Bumbershooton játszanak!

Odafordultam legjobb barátnőmhöz, munkatársamhoz és bizalmasomhoz, Jennyhez. Az ő arcáról nem csorgott úgy az izzadság, mint az enyémről; csodálatosan üdén festett. De az izgatottság, mely a szemében csillogott, pontosan az enyémnek a mása volt. Az ő barátja is most először lépett fel a Seattle-i Művészeti Fesztiválon.

Növekvő lelkesedésemben szinte sikítva ragadtam meg a karját.

– Tudom! Én sem akarom elhinni, hogy Matt tényleg elintézte nekik! – megráztam a fejem, annyira lenyűgözött, hogy a barátom ugyanazon a színpadon játszhat, ahol Bob Dylan is fog ma este. A következő néhány napban Hole és Mary J. Blige is fellépnek majd.

Jenny elfordította a fejét, amikor váratlanul egy valószínűleg teljesen beszívott fickó nekiment. Aztán egy vállrándítással visszafordult felém, szőke lófarka finoman meglegyintette az arcomat.

– Evan azt mondja, Matt igazán sokat dolgozott azon, hogy színpadra juttassa őket. Tényleg szuper lehetőség! Szombat délután van, egy tökéletes nyári nap, előttük-utánuk jó nevű fellépők: nem is lehetne ennél jobb.

Jenny felbámult a kék égre. A napsugarak megcsillantak enyémhez hasonló fekete pólójának fehér feliratán, a feliraton, amely büszkén hirdette kedvenc bandánkat, a Pöcsfejeket – habár, reklámcélokból, P.-fejeknek rövidítették.

Amikor visszanézett rám, bólintottam.

– Igen, tudom, Kellan azt mondta, hogy ő…

A körülöttünk feltörő hirtelen üvöltés félbeszakította társalgásunkat, tekintetem automatikusan a színpadra ugrott. Szélesen mosolyogva nyugtáztam, mi okozta a tömeg őrjöngő izgalmát. A P.-fejeink végre úgy döntöttek, megajándékozzák a közönséget jelenlétükkel.

Amint Matt és Griffin felbukkantak, a szabadtéri színpad előtt tülekedő sokaság ugrálni és kiabálni kezdett. Matt szokásos, visszafogott módján viselkedett, halvány mosollyal és kis integetéssel nyugtázva a rajongók ünneplését. Odakiáltottam neki, de az óriási zsivaj elnyomta a hangomat. Világoskék szemével idegesen fürkészte a tömeget, miközben gitárjának vállpántját igazgatta.

Griffin, Matt feltűnést hajhászó, egyfolytában kanos unokatestvére pont az ellenkezőképpen viselkedett: fel-alá rohangált a színpadon, rá-rácsapott az emberek kezére, és öklével a levegőbe bokszolt. Ahogy világos színű szemével végigmérte a közönséget, meghallotta a kiáltásomat, habár nem neki szólt. Észrevett engem és Jennyt hátul, az első sorok mögött, és ránk mutatott. Aztán az ujjait, V alakot formázva, a szájához emelte, és rendkívül kifejező mozdulatokat végzett a nyelvével, amitől forrón tüzelni kezdett az arcom, jobban, mint korábban az égető napfénytől. Azonnal elfordítottam a fejem.

Néhány ember körülöttünk nevetésben tört ki, és minket kezdett bámulni, amitől csak még nagyobb zavarba jöttem. Jenny pimaszul felkiáltott: – Hééé, Griffin! – aztán a közönséggel együtt ő is nevetni kezdett. Megráztam a fejem, és azt kívántam, bárcsak a nővéremnek, Annának, ne épp ma lenne a fotózása a Hooters új naptárához; talán ő megkísérelhetné, hogy más mederbe terelje a félig-meddig pasijának a figyelmét.

Evan a jelenet közepén érkezett, és amint észrevette, hogy Griffin épp minket zaklat szexuálisan, ő is felénk nézett. Mosolygott, integetett, és dobott egy csókot Jennynek. Jenny elkapta a levegőben, és visszadobott egy másikat. Evan mosolya kiszélesedett, de miután nyugtázta, hogy ott vagyunk, a figyelme másfelé kalandozott; sötét szemének kifejezésén látszott, hogy lenyűgözi a fogadtatás. Nevettem az arckifejezésén; örültem, amiért egy pillanatra megáll, szemlátomást jókedvűen, hogy kiélvezze a sikert.

Aztán a sikoltozás úgy felerősödött, hogy a fülem csengeni kezdett. Valósággal meggörnyedtem a fájdalomtól. A mellettem álló lányok, akik közül egyik sem nézett ki többnek tizennégynél, bökdösni kezdték egymást, és kórusban visították:

– Ó, Istenem, nézzétek, itt van! Úristen, milyen szexi! Úristen, úristen, Úristen!

Fejemet csóválva vigyorogtam, mulattatott, rockerpasim milyen hatással van az emberekre. Persze tökéletesen megértettem őket. Hiszen, Istenemre mondom, kezdetben engem is teljesen lenyűgözött. Sőt még mindig. Pusztán attól sóvárogni kezdtem utána, ahogy néztem, amint magabiztosan, peckesen kivonul a színpadra, a színpadra, melyet minden idegszálával uralt.

Kellan lassan odasétált a mikrofonjához. Vagy talán normális tempóban közeledett hozzá, csak az én elmém állt át lassított üzemmódra. Akárhogyan is, egy örökkévalóságnak tűnt, míg elérte a célját. Felemelte az egyik kezét, intett az elragadtatottan morajló tömegnek, másik kezével pedig beletúrt sűrű, kócos hajába. Szőkésbarna haja a forróságtól és az izzadságtól még a szokásosnál is ziláltabban festett; Kellan totálisan lehengerlő volt.

Az ajkamba haraptam, ahogy lazán odasétált a mikrofonállványhoz. A közönséggel szemezve beállította a magasságát. Saját tapasztalatom alapján tisztában voltam vele, hogyan érezhetik magukat az első sorokban állók, amikor azok az éjkék szemek rájuk pillantanak. Kellan úgy tudott rád nézni, hogy – még ha egy tömeg közepén álltál is – úgy érezted, különleges vagy, senki máshoz nem hasonlítható ezen a földön. Adjuk ehhez hozzá az ajkán játszó szexi félmosolyt, és előttünk áll egy férfi, aki egyetlen pillantásával képes lángra lobbantani. Engem épp most lobbantott lángra; pedig még észre sem vett.

Ahogy forgatta a fejét, reménykedve, hogy megpillant valahol a közönség soraiban, tanulmányozhattam az állkapcsa vonalát – erős, férfias, olyan átkozottul szexi, hogy az már fáj. A mögöttem álló lányok is kétségkívül így gondolták. A sikoltozás közepette is tisztán hallottam: „Ez velem jön haza ma este”, és „Úristen, ezzel a pasival azonnal le akarok feküdni”. Ellenálltam a késztetésnek, hogy megforduljak, és közöljem velük: ő az enyém; ehelyett inkább Kellanre figyeltem. Tudtam, nem lehetek féltékeny vagy dühös a rajongói miatt, de ezeket a megjegyzéseket már sokkal kevésbé éreztem aranyosnak, mint amiket a kamasz lányok mondtak korábban.

Miután Kellan átfésülte tekintetével a közönség egy részét, abba az irányba fordult, ahol Jennyvel álltunk. Mintegy varázsütésre, azonnal kiszúrt minket. Jenny integetett, aztán, ujjait a szájába véve, fütyült. Én elpirultam, és elmosolyodtam, ahogyan megdöbbentően átható tekintetével a szememet kereste. Kellan odabólintott, és azt suttogta: „szeretlek”.

Mögöttem néhány idióta csaj nyögdécselni kezdett örömében. Újra legyűrtem a késztetést, hogy eláruljam nekik, ő az enyém. Úgysem tudnám egy kicsit sem megváltoztatni az érzéseiket iránta, csak végeláthatatlan kérdezősködés indulna meg a magánéletünkről. Olyan témáról, melyet nem akarok megvitatni teljesen idegenekkel. Az ilyesmiből már a suliban elegem lett, még mielőtt Kellan és én egyáltalán randizni kezdtünk volna.

Ehelyett szemérmesen visszasúgtam neki, hogy én is szeretem, és biztatóan intettem neki felfordított hüvelykujjammal. Fejét csóválva nevetett rajtam a mozdulatot látva; nyilvánvalóan teljesen biztos volt benne, hogy lehengerlően fest a színpadon. És igaza is volt. Kellan egész eddigi életében erre a pillanatra készült, még amikor csak kisebb bárokban és klubokban lépett fel Seattle-ben és Los Angelesben.

Átdobva egy gitárt a vállán, körbefonta kezével a mikrofont. A sikoltozás felerősödött, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy beszélni fog. A hangszórókból hallottam meleg nevetését, aztán megszólalt: – Helló, Seattle! – A lányok körülöttem ugrabugrálni kezdtek, és a nevét visították. Nevettem, és megpróbáltam elhúzódni a legfelajzottabbak mellől, de nagyon szűk volt a hely, így nekiütköztem az előttünk álló néhány srácnak.

Motyogva bocsánatot kértem, amikor rám bámultak, aztán Kellan hangja újra felharsant. – Mi vagyunk a P.-fejek… ha esetleg nem tudnátok… – elhallgatott, hogy a közönség kisikoltozhassa magát –, és most játszunk nektek valamit… ha akarjátok.

Felvonta a szemöldökét, és az első sorokban álló nőkre olyan buja tekintetet vetett, amelyet egy kicsit túlzásnak éreztem. De tudtam, hogy az egész csak színjáték. Míg arckifejezéséről egyértelműen az volt leolvasható, várj csak, utána dugunk egyet, a szívében nem ez volt. A szívében én voltam. A fenébe is, a szíve fölé én voltam tetoválva. Vagyis a nevem, na. Ismét elmosolyodtam, ahogy eltöltött a kellemes érzés, hogy egyetlen nő sem tud erről a kis titokról. Persze Jennyt kivéve.

Kellan felemelte az ujját, hogy elcsendesítse a tömeget. Meglepő módon sikerrel járt. – Akarjátok? – kérdezte. A sokaság diadalmasan jelezte, hogy igen. Jenny kezével tölcsért formálva üvöltötte a választ, úgyhogy én is csatlakoztam.

Észrevettem, hogy Matt mosolyogva a fejét csóválja, miközben a kezét tornáztatja. Evan a dobfelszerelés mögött ült, testét képzeletbeli ütemre hajlítva, egy dobverőt forgatva a kezében. Ahogy Kellan a tömeget fürkészte, észrevettem, hogy Griffin megpróbál rávenni néhány lányt, emeljék föl a pólójukat. Azt már nem figyeltem, hogy sikerrel járt-e.

Kellan a füléhez emelte a kezét.

– Hát, ha akarjátok, akkor szeretném hallani, ahogy kéritek. – A közönség huhogott és üvöltött, a mögöttem álló lányok pedig még obszcénebb javaslatokkal álltak elő, de nem érdekelt. Nem érdekelt már egyikük sem, mert Kellan egyenesen rám nézett, és az arcán tükröződő tiszta öröm kárpótolt az összes arcátlan nőért, bunkó pasiért, izzadt idegenért.

Olyan volt, mintha egyenesen a lelkét figyelhetném, amint életre kel, miközben rám mosolygott. Szerette ezt az egészet. Rajtam kívül ez volt az egyetlen dolog, ami igazán érdekelte az életben. Úgy tett, mintha nem lenne fontos, mintha azért csinálná, hogy elüsse valamivel az estéit, de miután már régóta ismertem, kezdtem megérteni, hogy ez csak védekezési mechanizmus a részéről. Lelke mélyén tartott tőle, hogy valahogyan elvehetik tőle, ami a legkedvesebb neki. Nem a legjobb körülmények között nőtt fel. Sőt, épp ellenkezőleg. Rettenetes gyerekkora volt; olyan, amilyentől a legtöbben alkoholisták vagy drogosok lettek volna. De Kellan rátalált a zenére, és a zene – a jókora adag egészséges szexuális étvágy mellett – megóvta a pusztító függőségek csábításától.

Kellan hátraintett a társainak, és Evan, aki csak az ő jeladására várt, azonnal játszani kezdett.

A dal ritmusos és fülbemászó volt, és még én is, aki már kismilliószor hallottam, fel-alá ugráltam rá izgalmamban. Egyszerűen volt valami felvillanyozó a tülekedő, hozzám dörgölőző testek zajos tömegében, az erősítőkből áradó zene fülsiketítő vibrálásában és a forrón tűző napsütésben. Szinte önkívületi állapotba kerültem. Csak elképzelni tudtam, hogyan érezheti magát Kellan.

Hangja hajszálpontosan időzítve hasított bele a zenébe. Nem számított, mit érzett a színpadon kívül, a színpadon állva profi volt. A rengeteg gyakorlat, a kisebb fellépések a környéken nem voltak hiábavalók; a hangja lenyűgözően szólt. Magas, nőies rikoltás áradt a tömeg feje fölött, ahogy hangja betöltötte a nézőteret. Egy régebbi dalt énekelt, egy P.-fejek-klasszikust, és néhányan körülöttem vele énekelték. Mivel régóta figyeltem Kellant, amint írja a dalait, csodálatos volt látni, amint mások ismétlik sorait, különösen egy ekkora tömeg.

Hajladozott, miközben pengetett és énekelt. Őrjítően szexi félmosoly játszott az ajkain. Mindig is lenyűgözött, hogy egyszerre tud játszani a gitárján, és énekelni. Én szinte arra sem voltam képes, hogy egyszerre egyvalamit csináljak. Jenny feje fölé emelt kézzel integetett és kiabált a pasijának. Én is így tettem, és boldogság töltött el, amiért itt lehetek, és támogathatom ma – hogy támogathatom mindannyiukat. Nos, talán Griffint nem.

A dal, viharos ünneplést váltva ki a közönségből, véget ért. Úgy tűnt, még az előttem álldogáló srácokat is elbűvölte. Rajongva figyeltem Kellant és a fiúkat. Megérdemelték a sikert. Kellan a következő dalhoz készülve eltette a gitárját, és levette a mikrofont az állványról. Ez a színpad szélesebb volt, mint Pete-nél, és mivel Kellannek több hely állt rendelkezésére a mozgáshoz, több lehetősége nyílt a flörtölésre is. Belekezdve a következő dalba, tekintetével úgy bűvölte a közönséget, ahogy máskor csak engem szokott.

Ez egy kicsit bántott, de nem törődtem vele. Annyira izgatott volt, hogy itt lehet, annyira örült, hogy játszhat. Visszavedlett azzá az agresszíven szexi sráccá, akit először láttam a színpadon. Az az érzéki viselkedés, amelyet én szélsőségesnek éreztem az első pillanatban, úgy tűnt, a közönséget lenyűgözi. Kezek nyúlkáltak feléje, még a mögöttem lévő sorokból is. Nem tudtam elképzelni, mit várnak tőle ezek a lányok. Ugorjon le a színpadról? Összeráncoltam a homlokom; reméltem, hogy nem csinál ilyesmit. Megsérülhet… vagy halálra cirógatják.

Ahogy egyik lábát egy hangszóróra támasztva előrehajolt, hogy megérintsen egy rajongót, egy pillanatra elgondolkodtam: miért pont őt? Tetszett neki a frizurája? Ő volt a leglelkesebb abban a szekcióban? Neki volt a legnagyobb… hangja? Megráztam a fejem, hogy elhessegessem magamtól a gondolatokat, és kiverjem a fejemből a bizonytalankodást. Kellannek annyi mindenre kellett koncentrálnia, hogy ezen bizonyára nem is gondolkodott el. Csak reagált, amikor egy rajongó több figyelmet követelt magának. És természetesen megérinthetik. Nem vagyok afféle féltékeny hárpia, aki képtelen elviselni, ha a társát egy-egy rajongója megérinti. Az ésszerű határokon belül, természetesen.

És Kellan értett hozzá, hogy a flörtjei nagy részét a színpad keretei között tartsa. Sosem nézett, sosem viselkedett így a hétköznapi életben. Még csak azt sem gondolhatta volna róla senki, hogy rocksztár, amikor épp nem a színpadon állt. A figyelmetlen szemlélő egy kicsit lustának is nézhette volna. De én tudtam, hogy az agya egyfolytában jár, még akkor is, amikor csak épp legurít egy sört a bárban.

Mivel a hőség egyre fokozódott, azon töprengtem, vajon Kellan nekikezd-e a vetkőzésnek. Nem volt valószínűtlen feltételezés; már korábban is megtette, miközben énekelt a színpadon. Jó párszor, ahogy hallottam. Most is, valahányszor csak tudta, pólója alsó felével megtörölgette izzadt homlokát, s közben felfedte nagyszerűen kidolgozott hasát. A kitörő sikoltozásból ítélve bizonyos voltam benne, hogy a tömeg értékelné, ha úgy döntene, teljesen leveszi a ruhadarabot. A legtöbbjük biztosan.

Kicsit bizonytalan voltam, hogyan is érezzek azzal kapcsolatban, hogy ennyi rajongó bámulja a pasimat, ráadásul ilyen odaadással. Abban sem voltam biztos, hogyan esik majd, ha a tetoválása napvilágra kerül. Ez az eshetőség zavart talán a legjobban. De egy-egy gyors homloktörlés után mindig hagyta, hogy az egyszerű fehér póló visszahulljon a helyére. Szívesebben hittem azt, hogy szeretné megtartani magának becses titokként a tetoválást, olyan titokként, amelyről csak mi ketten tudunk. És ez így volt helyes. Habár az ő testén volt, a tetoválás hihetetlenül sokat jelentett mindkettőnknek. Összekapcsolta őt velem, amikor távol voltunk egymástól. És segített egybeforrasztani minket, amikor újra találkoztunk.

Ahogy kiszabott idejük lejárt, a zenekar minden tagja meghajolt, Kellan pedig megköszönte a tömegnek a figyelmet. Boldogabbnak tűnt, mint korábban bármikor, ahogy kihátrált a színpadról. Szeme felém villant. Nem, tévedtem az imént. Ahogy most rám nézett, boldogabbnak láttam, mint életében bármikor is.

A körülöttünk lévő tömeg lassan oszolni kezdett, néhányan maradtak, hogy megvárják a soron következő fellépőket, míg mások elmentek, hogy más helyszíneket is megnézzenek. A Bumbershooton{1} bármilyen időpontban tucatnyi művész lépett fel, a nagy nevektől kezdve egészen a helyi zenekarokig, mint amilyen a P.-fejek. Miután az előző évben, amikor még csak barátok voltunk Kellannel – igaz, tényleg nagyon közeli barátok –, együtt látogattunk ki a koncertekre, most hihetetlen érzés volt a nevüket látni a plakátokon. Körülbelül háromtucatnyi ilyen plakátot ráncigáltam le, emlékül.

Jenny vihogva kapaszkodott a karomba, és húzni kezdett a színpad felé. A srácok épp a rajongókkal foglalkoztak, miközben a felszerelésüket is pakolászták. Kellan megragadta becses gitárját, majd rám mosolygott, biccentett a fejével, és eltűnt a színpad mögött. Jenny és én a színfalak mögötti terület közönségtől kordonnal elzárt része felé tartottunk. És ha a kerítés nem lett volna elég visszatartó erő, néhány sárga pólós biztonsági őr is ott álldogált, hogy elhessegesse az embereket.

Ahogy várakoztam, azon a helyen, ahol Kellannek majd fel kellett bukkannia, egy pillanatra azt kívántam, bárcsak elég kalandvágyó lennék ahhoz, hogy beosonjak a kerítés mögé. Szerettem volna odamenni Kellanhez és megölelni, hatalmas, gratuláló öleléssel, amely kifejezi kitörő büszkeségemet. De ez a hétköznapi emberek számára nem volt megengedett, és nem szerettem volna jelenetet rendezni, összetűzésbe keveredni a termetes srácokkal, akik mellett Pete kidobóemberei elbújhattak volna.

Sóhajtottam, és figyeltem Mattet és Evant, ahogy eltűnnek a színpadról, miközben Griffin előrehajolt, hogy lesmároljon valami szőkét; azután ő is eltűnt. Ismét azt kívántam, bárcsak itt lenne a nővérem. Anna a legtöbb férfi szerint veszettül csinosan nézett ki, és sokszor bejutott olyan helyekre, melyek zárva maradtak a hozzám hasonló átlagos külsejű lányok előtt.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után Kellan előjött, gitár és a többi srác nélkül. Odasietett hozzám, és átugrott a fémkerítésen. A biztonsági őrök ránéztek, de inkább az foglalkoztatta őket, hogy kívül tartsák az embereket, mint az, hogy belül. Kis sikolyok törtek ki a sorban állókból, akik szintén rockistenükre várakoztak, de Kellan egyenesen felém vette az irányt.

Karját máris körém fonta, és túláradó ölelésébe zárt. Úgy éreztem, lelkesedésében képes lenne átvetni a vállán és megpörgetni. Ha nem lettem volna biztos benne, hogy ugyanakkor a fenekemre is rácsapna jó párat, amitől skarlátvörösre pirulnék, lehet, hogy hagytam is volna neki. De jobb szeretem, ha az ilyesmi sokkal intimebb körülmények között zajlik. És nem csak mi ketten vártunk Jennyvel a bandára.

Így hát, miközben nevetgélve tűrtem, hogy fölemeljen, karomat szorosan a nyaka köré fontam, így nem tudta túlságosan elragadtatni magát. Illata azonnal elkábított. Semmivel össze nem téveszthető aromája egyedi volt, csak rá jellemző. Tiszta, férfias, megnyugtató… olyan illat, amely még az álmaimban is kísértett.

Kellan nevetett, és erősen magához szorított, kipréselve tüdőmből a levegőt; aztán elengedett. Hátrébb húzódott, valószínűtlenül kék szemei rám ragyogtak.

– Annyira jó volt! Úgy örülök, hogy itt vagy… tetszett?

Szemében megcsillant a napsugár, ahogy vállon ragadott és lehajolt hozzám, hogy egyenesen a szemembe nézhessen. A kérdésére újra nevetnem kellett. Igazán tudni akarja? Hát persze hogy tetszett, imádtam nézni, ahogy játszik. Az arckifejezése annyira édes volt, az öröme annyira gyerekes… csaknem ártatlan. Kezembe fogva forró arcát, bólintottam.

– Imádtam. Lenyűgözőek voltatok a srácokkal! Annyira büszke vagyok rád, Kellan.

Az arca felfénylett a dicséretemtől, aztán szemmel láthatóan feltűnt neki valami, amit korábban nem vett észre. Karomat megszorítva hátrébb tolt magától egy kicsit, és tekintete lefelé vándorolt a mellkasomon. Esküszöm, éreztem, ahogy a puszta nézésétől lefelé kúszik a testemen a forróság. Szeme elidőzött fedetlen köldökömnél, ajka ördögi mosolyra görbült, ahogy igazságtalanul hosszú szempillái árnyékából rám kukucskált. A szemében tükröződő lappangó vágy elég volt ahhoz, hogy lélegzetem felgyorsuljon. Kellan ártatlan pillanatai sosem tartottak túl sokáig.

– Tetszik a pólód.

A hangjától majd elolvadtam. Baromi szexis volt.

Menthetetlenül elvörösödtem. Még mindig olyan hatással volt rám, mintha először nézne rám, nem az ezredik alkalommal. Apró pici pillangók repdestek tőle a gyomromban.

Épp amikor válaszolni készültem a megjegyzésére, Kellant megtámadták. Persze nem a szó szoros értelmében: női kezek ragadták meg, fordították el a karjánál fogva. Elengedte a vállamat, és elbűvölően nevetve fogadta hódolói imádatát. A rajongók némelyike felhúzott szemöldökkel méregetett engem, de végül úgy döntöttek, nem vesznek rólam tudomást. Ez épp megfelelt így. Ha lehet, szerettem volna elkerülni, hogy én is a reflektorfénybe kerüljek.

Míg Kellan autogramokat osztogatott és a csajok a mobiltelefonjaikkal fotózták, én a fejemet csóválva figyeltem az elém táruló szürreális helyzetet. Mindig kiment a fejemből, hogy kezd híres lenni. Persze a lányokat Pete bárjában már megszoktam, de ez nem Pete bárja volt. Nehezen fogtam fel, hogy most már ilyen nyilvános helyekre is elért a népszerűsége. Miközben néztem őt, a soron következő lány a tömegből azzal próbálta magára felhívni a figyelmet, hogy felrántotta topját, felfedve a melltartóját. Kérlelte Kellant, hogy adjon rá autogramot. Kellan gyorsan rám sandított, de aztán megtette, amit a lány kért… bőven akadt hely, hogy a teljes nevét odaírja, ha érthető, mire célzok.

Az arcom tűzvörösre gyúlt, és éreztem, hogy görcsbe rándul a gyomrom. Persze mindig is próbáltam lazán venni Kellan életstílusát, de az, ahogy a lány mellébe temette az arcát, miközben odakanyarította a nevét egy tollal, egy kicsit sok volt. Ráadásul a lány keze a barátom fenekén..… Miközben épp azon töprengtem, hogyan űzzem el ezt a boszorkát, valaki bátorítóan megszorította a vállamat.

– Szeret téged, Kiera. Csak játszik.

Vállamon át hátrapillantottam Evanre. Ő is kijött a kordon mögül, amíg azzal voltam elfoglalva, hogy Kellant figyeltem: egyedül Kellan volt képes ilyen hatást gyakorolni rám – megfeledkeztem a külvilágról. Annyira beléje feledkeztem, hogy minden más elhomályosodott és a távolba veszett körülöttem; ez a tulajdonságom az egyik gyengeségem, amit próbáltam leküzdeni.

Evan Kellanre vigyorgott, miközben tetovált karjával átfogta Jenny csípőjét. A tűzrőlpattant szőkeség rajongva bámult föl a fiújára. Mivel Kellan volt a frontember, és ráadásul halálosan lehengerlően nézett ki, sokkal nagyobb figyelem irányult rá, mint a többi srácra, de azért Evannek is kétségtelenül megvolt a rajongótábora. Most is ott voltak mögötte, és várták, hogy ez az aranyos, mackóra emlékeztető pasas végre elszakadjon a barátnőjétől.

Evan lenézett rám meleg barna szemével, és másik, telitetovált karjával a barátom felé intett. – Tudod, bizonyos értelemben a munkája része, hogy folyamatos sóvárgásra késztesse a rajongókat.

Visszanéztem Kellanre, akit most épp két lány fogott szorosan közre, két oldalról megpuszilva az arcát, míg a harmadik megörökítette a pillanatot a féyképezőgépével. Biztos voltam abban, hogy a fotó néhány órán belül fenn lesz az interneten. Felsóhajtottam. Legalább, amióta a barátom, nem engedi nekik, hogy szájon csókolják. Korábban engedte. És igen, azok a képek is fenn voltak a neten.

Újra Evanre néztem, és vállat vontam.

– Tudom… csak azt szeretném, bárcsak ne volna olyan átkozottul jó ebben. – A hangom egy kissé morcosan csengett, Evan pedig kuncogott, megveregette a vállamat, miközben megfordult, hogy végre tudomást vegyen rajongóiról.

Jennyvel az oldalán autogramokat kezdett osztogatni, és viccelődve fecserészett teljesen idegen emberekkel. Jenny is csatlakozott a beszélgetéshez. A kavarodástól kicsit hátrébb húzódva csodáltam, milyen könnyednek tűntek mindketten. Én inkább meghaltam volna, semhogy mindenkinek külön-külön bemutatkozzam.

A tekintetem visszaugrott Kellan széles hátára. Egy nő a kezét illetlenül mélyre csúsztatta a hátsóján. Gyorsan elkaptam a szemem. Értelmetlen lett volna tovább tüzelni a féltékenységemet azzal, hogy nézem. Ehelyett elfordultam, és figyeltem Mattet, amint csöndben csatlakozik a csődülethez. Úgy tűnt, éppolyan kényelmetlenül érzi magát, mint én. Élvezte az alkotást, a zenélést, azt, hogy a színpadon lehet. Ezekhez a tevékenységekhez kötődött szenvedélyesen, nem a közönség lenyűgözése vonzotta. De azért udvariasan biccentett erre-arra, hagyta, hogy fotókat készítsenek róla, és aláírt néhány pólót is.

Matt mellett ott álldogált éppolyan csöndes barátnője, Rachel. Bronzbarna bőrű, sötétbarna hajú lány volt, akiben gyönyörűen keveredett a latin és az ázsiai vér. Hórihorgas, szőke barátja kezét fogta, és egyáltalán nem tűnt féltékenynek a Mattre irányuló figyelemtől, de az sem látszott rajta, hogy szeretne belefolyni a társalgásba. Nem különösebben kedvelte a tömeget, a koncertet is a szomszédos füves területről figyelte. Zárkózott volt, és még nálam is sokkal szemérmesebb… ami nagy szó. Rachel és Jenny szobatársak voltak. Rachel tavaly tavasszal kezdett járni Matt-tel, körülbelül ugyanakkor, amikor Kellan és én hivatalosan is egy párrá lettünk. Úgy tűnt, a visszafogott szerelmesek nagyon jól kijönnek egymással. A személyiségük tökéletesen passzolt. Imádni valóan festettek együtt.

Az utolsó P.-fej, aki kisétált a várakozó tömegbe, korántsem volt ilyen imádni való. Égnek emeltem a szemem, ahogy Griffin beőgyelgett a látómezőmbe, igyekezve letapizni mindenkit, akit csak ért. Néhány lány a kezére ütött, mások vihogtak. Mindig a vihogósakhoz ment oda. Autogramosztogatási módszerében általában nagy szerepet játszott a nyelve is. Felfordult tőle a gyomrom, ahogy néztem. Igazán nem értettem, mit eszik benne a nővérem.

A Mattre külsőleg szinte kísértetiesen emlékeztető srác elengedett egy lányt, akit előzőleg alaposan lesmárolt, és körbeforogva kutatott újabb préda után. Balszerencsémre kéjsóvár tekintete épp rám esett. Vékony ajkai ismerős mosolyra húzódtak, miközben elindult felém. Ösztönösen igyekeztem hátrébb húzódni. Griffin olyan valaki volt, akivel szerettem némi távolságot tartani. Hajlamos volt arra, hogy egy kissé túl… felajzottan viselkedjen. Hátradobta állig érő szőke haját a füle mögé, és oldalra nyújtotta a kezét, mintegy véletlenül megsimogatva az egyik rajongó mellét.

– Kiera, leendő szeretőm! Annyira feldob, hogy eljöttél megnézni. – Lenyúlt homokszínű térdnadrágjához, és megragadta a… szerszámját. – Tetszett, amit láttál? – kérdezte, odabiccentve.

Émelyegni kezdtem; megfordultam, hogy elmenjek. Griffin elég közel ért hozzám, hogy megragadhasson; odacsusszant, és elkapta a karomat. Attól tartottam, rá akarja szorítani a tenyeremet a farkára; szemem tágra nyílt a rémülettől. Hirtelen egy erő kitépte ujjaimat a keze közül. Kellan, közénk lépve, vállánál fogva elfordította Griffint.

– Cseszd meg, Griffin – mormolta, miközben égnek emelt tekintettel csóválta a fejét.

A basszusgitáros vállat vont, és keresett egy másik lányt, aki majd kényezteti. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, és odasimultam Kellan oldalához.

– Köszi.

Kellan kuncogva megpuszilta a fejem búbját.

– Nem tesz semmit. Tudom, mennyire imádsz társalogni Griffinnel. – Még erősebben hozzábújtam, miközben Kellan búcsút intett néhány ácsingózó rajongónak, akik bizonyára abban reménykedtek, hogy majd ott marad velük beszélgetni egész álló nap. Nem, tényleg Griffin volt nagyjából az utolsó ember, akivel szívesen társalogtam.

Sarkon fordultunk; Kellan karja szilárdan nyugodott a csípőmön, úgy kormányzott el bennünket a színfalak mögül, vissza a park közepének irányába. Szinte önkéntelenül, mintha készek lennének követni őt bárhová, a többiek is elindultak utána. Visszafordulva láttam, ahogy Matt és Evan utánunk sétál, karját ki-ki a barátnője köré fonva. Griffin is jött, nemi szervét vakarászva. Tulajdonképpen tényleg készek lettek volna követni Kellant bárhová. Amikor a szülei meghaltak, Kellan felrúgott mindent, hogy ide jöhessen, ők pedig mindannyian követték, pillanatnyi habozás nélkül. Azóta is együtt vannak.

Újra a mellettem haladó férfira koncentráltam; karomat csípője köré fontam, és erősen megszorítottam. Elképzelni sem tudtam, milyen lehetett számára az a nap. Igaz, minden oka megvolt rá, hogy gyűlölje a szüleit; agresszív, hideg szívű gazemberek voltak, akik életük minden nyomorúságáért Kellant hibáztatták, de mégis… ők jelentették számára a családot. Az egyetlen szorosabb értelemben vett családot, amije volt. Haláluk mélyen megrázta őt.

Csak tizenkilenc éves volt, amikor elveszítette őket. Miután belefáradt szülei durva bánásmódjába, Kellan közvetlenül a középiskola befejezése után elmenekült Los Angelesbe. Rögtön a ballagás után, ahogy később mesélte nekem. Nem mondta meg nekik, hogy elmegy, ők pedig nem bajlódtak azzal, hogy keressék. Kellan egyszer azt mondta, hogy amikor végül, néhány hónappal a távozása után felhívta őket, hogy közölje velük, hol van, és hogy egyáltalán életben van még, a reakciójuk teljesen egykedvű volt. Mintha ők befejezték volna a feladatukat azzal, hogy felnevelték, innentől élhet vagy halhat, ahogy tetszik. Csoda, hogy Kellan nem kallódott el teljesen.

A szemetek.

Nem is tudtam kiszakadni sötét gondolataim közül, csak amikor Griffin odajött, és hátba vágta Kellant. Matt-tel és Rachellel a háta mögött, egy távolban játszó banda felé mutatott. A tikkasztó forróságban idáig elhallatszottak a kemény, rockos ütemek.

– Elmegyünk, hogy belehallgassunk néhány másik zenekarba. Jöttök?

Kellan visszanézett Evanre és Jennyre, de ők boldogan bámultak egymásra; túlságosan lefoglalta őket csendes beszélgetésük ahhoz, hogy tudomást vegyenek a körülöttük zajló társalgásról, a mellettünk elhaladó, ide-oda sétálgató emberekről. Néhány nő megbámulta a négy srácot, mintha ismerősnek tűntek volna számukra, de egyikük sem állt meg pár másodpercnél tovább.

Kellan, lenézve rám, meg akarta kérdezni, mit szeretnék csinálni. A testem válaszolt helyettem. A gyomrom akkorát kordult, hogy még Jenny is kiszakadt a gyengéd hangulatból, és elnevette magát. Behunytam a szemem egy pillanatra; Kellan testének rázkódásából éreztem, hogy kuncog. Egyik szememet felnyitva igyekeztem elbűvölő pillantást vetni rá. Ezt még viccesebbnek találta, és hangosabban kezdett nevetni.

Aztán Griffinre pillantva nemet intett.

– Azt hiszem, először enni fogunk valamit. – Rácsapva Griffin hátára, hozzátette: – Majd később összefutunk.

Miután néztük, hogy a fizikailag annyira hasonló unokatestvérek elsétálnak, és lassan beleolvadnak az őket körülvevő tömegbe, Kellan rám mosolygott.

– Szerezzünk neked valami ételt, ha már ilyen zajosan követeled!

Vigyorogva elfintorodtam, de aztán az ajkamra tapasztotta az ajkát, és többé már nem érdekelt a csipkelődése. Végigsimított az arcomon, ujjaival a hajamba túrt a fülem mögött, meleg ajka gyakorlottan vette át az irányítást; ahogy nyelvével szétfeszítette kissé a számat, és a hegyével leheletnyit megsimította az enyémet, nem igazán foglalkoztatott már semmi más.

Odanyúltam, és jó szorosan megmarkoltam a hajánál fogva. Megpróbáltam olyan szögben odahúzni magamhoz, hogy finoman próbálkozó nyelve teljes egészében az enyém legyen. Ha a testem is élvezhetné, az még finomabb lenne. Kuncogva szabadította ki magát. Ez a futó közelség is elég volt ahhoz, hogy a szívem vad dörömbölésbe kezdjen, lélegzetem felgyorsuljon. Olyan kevés erőfeszítésébe került, hogy felizgasson!

Vásottul vigyorogva felém biccentett.

– Képes leszel összeszedni magad? – suttogta szemöldökét felhúzva.

Próbáltam magamhoz térni. Meglegyintettem a mellkasát, és arra készültem, hogy sarkon fordulva elviharozzak. Nem épp az imént töprengtem azon, hogy dolgoznom kéne rajta: Kellan ne legyen képes teljesen beszippantani? Hm, az az érzésem, ezen még tényleg dolgoznom kell mégegy darabig. Egy kicsit kótyagosan elindultam abba az irányba, amerre a büféket sejtettem. Kellan még hangosabb nevetésben tört ki, megragadta a könyökömet, és a másik irányba fordított.

Azzal a csábító, ördögi mosolyával, mely szinte a védjegye volt, a betonutacska felé biccentett, épp ellenkező irányba, mint amerre indultam.

– Kajálni arrafelé tudunk. – Aztán még szélesebb vigyorral hozzátette: – Hacsak nem valami más jár a fejedben.

Azonnal bevillant a kép: találunk egy eldugott helyet a hatalmas parkban, és hagyom, hogy a nyelve mindenféle… csodálatos, gyönyörteli dolgot műveljen velem. A lélegzetem is elakadt.

Elhessegettem ezeket a homályos gondolatokat, és elkezdtem masírozni az ösvényen a felé az egyetlen erős késztetés felé, melyet kész voltam ezen a helyen kielégíteni. Nem vagyok hajlandó nyilvános szexbe keveredni a rocksztár barátommal. Még ha ő szeretné is, nekem kell hogy legyen némi önkontrollom.

Kellan, továbbra is kuncogva és mulatva rajtam, könnyedén utánam nyúlt, és újra átkarolta a csípőmet. Rám mosolygott, miközben Evan és Jenny bukkant fel mögöttünk, és azt mormolta:

– Annyira elbűvölő vagy! Tudod, mi mindent művelek majd veled?

Mire elértünk a pizzát árusító bódékhoz, már legalább féltucatnyi dolgot kitaláltam, amit művelhetne velem.

Amikor mindannyian elteltünk étellel és zenével, és elég élménnyel ahhoz, hogy ez a nap örökre beégjen az emlékezetünkbe, mind újra összefutottunk a színpad mögötti területen, hogy a zenekar tagjai összeszedhessék a felszerelésüket. Evant kivéve. Mivel a dobfelszerelés mozgatása nehézkes lett volna, minden zenekar ugyanazt a szettet használta. A nagymenők képezték az egyetlen kivételt, akik jobb szerették a saját dobjaikat használni.

A vállukról függő gitártokokkal felszerelkezve kis csapatunk nagyobb figyelmet keltett, mint korábban. Annak ellenére, hogy a parknak létezett egy kijelölt kijárata a zenekari tagok számára, Griffin, hűen önmagához, mindenáron a főbejáraton át akart kimenni. Mindannyiuk közül Griffin élvezte leginkább a reflektorfényt. Már a saját, külön bejáratú tizenöt percnyi hírnevében élt.

Meg-megálltak, hogy újabb autogramokat osztogassanak, és a rajongókkal fényképezkedjenek; úgy tűnt, sosem fogunk elérni a parkolóig. De végül azért sikerült. Jenny sietősen megölelt, és közölte, hogy másnap találkozunk a munkahelyen. Evan is megölelt, hatalmas, mackós ölelésével, és viccesen hozzátette, hogy ő is összefut majd velem a munkahelyemen.

Mosolyogva búcsút intettem nekik, amint együtt elindultak Jenny kocsijával, minden bizonnyal Pete bárja felé véve az irányt, mivel Jenny dolgozott. Én szabadnapot vettem ki, így az estét Kellannel tölthettem. A Bumbershooton való délutáni fellépésük miatt Kellan és a srácok sem játszottak a bárban aznap. Nem mintha ez megakadályozta volna a többieket abban, hogy az estét ott töltsék. Sosem voltak képesek távol maradni Pete-től túl sokáig.

Gratuláltam Mattnek, és egy pillanatra, egyik karommal átöleltem. Ő nem volt olyan túláradóan érzelmes, mint Evan, és próbáltam tiszteletben tartani, milyen mértékű kedveskedést érez kényelmesnek. Szégyenlősen rám mosolygott, és megköszönte, hogy eljöttem, Rachel pedig némán mosolyogva búcsút intett, aztán ő és Matt betették Matt és Griffin hangszereit, majd behuppantak Griffin furgonjába.

Lehetséges, hogy Griffinnek feltűnt: én itt öleléseket osztogatok a P.-fejeknek, és úgy döntött, ő is P.-fejként viselkedik. Miután a leheletét ellenőrizte a tenyerén, felém kezdett őgyelegni. Előretartottam a kezem, hogy megállítsam, de azt hiszem, igazából Kellan állította meg, aki hangosan köszörülni kezdte a torkát. Griffin szemét forgatva inkább csak az ujjaival intett köszönésképpen.

– Pete-hez megyünk. Találkozunk később, srácok.

Kellan nevetett, és hátba veregette, aztán lehajolt, hogy kinyissa kecses kétüléses kupéjának ajtaját. Egy 1969-es Chevrolet Chevelle Malibuét, mint azt Kellan számtalanszor elismételte nekem. Feketén és krómozottan csillogott, és valószínűleg az egyetlen tulajdona volt a gitárjain kívül, mely igazán közel állt a szívéhez. Olcsó vételként talált rá Los Angelesben, és azon az első szabad nyáron jelentékeny időt töltött el a felújításával. Az öröme volt, a büszkesége… nem engedte meg nekem, hogy vezessem, attól az egy alkalomtól eltekintve, amikor egyszerűen elcsentem. Becsusszanva a bőrborítású vezetőülésre, rám pillantott; én is beültem.

– Hozzád vagy hozzám? – kérdezte vágytól rekedt hangon.

Nevettem, ahogy odahajoltam hozzá, hogy megcsókoljam. A kapcsolatunkat továbbra is próbáltuk visszafogni egy kissé, nehogy végképp belevesszünk abba a vörös izzásba, melyben olyan könnyedén és gyorsan merültünk el; még mindig külön laktunk, és igyekeztünk lassítani az eseményeket. – Hozzám – leheltem, próbálva olyan szexin viselkedni, mint ő, de bizonyára csúfos kudarcot vallottam. Hirtelen elpirultam, hátradőltem, és egy elszabadult hajtincsemet visszaigazítottam a fülem mögé.

– Anna későn jön haza ma este, úgyhogy egyedül lehetünk.

Még szélesebben elvigyorodott, ahogy beindította az autót; az erős motor felbőgött, brummogó hangja éppolyan szexi volt, mint Kellan mosolya. Nagyon is tudatában léve égő arcomnak, megráztam a fejem, és hozzáfűztem:

– Hamarosan kezdődik a suli, úgyhogy elkezdhetném átnézni a cuccaimat.

Igazából nem erre a tevékenységre vágytam ma este, de átható tekintete újfent felizgatott, és gyűlöltem, számára is mennyire nyilvánvaló, milyen hatással van rám. Azt kívántam, bárcsak képes lennék leplezni mindezt a közelében.

Felgörbülő ajakkal próbálta visszafojtani a nevetését.

– Ó, ó, ó, iskolai cuccok. Rendben. Remekül értek az… iskolai cuccokhoz. – Szája lélegzetelállító mosolyra húzódott; majd elhajtottunk az autóval arról a helyről, amelyet nem sokkal korábban teljesen felrázott a megjelenésével.

2. fejezet

Béke

Húsz perccel később beálltunk arra a parkolóhelyre, amely az Annával közösen bérelt lakáshoz tartozott. Kellan ajkán továbbra is az a bizonyos fantasztikus mosoly játszott, miközben leállította az autót. Tudtam, hogy a fellépésnek köszönhetően még mindig az egekben jár az adrenalinszintje. Én nem is tudtam volna elképzelni nagyobb kínzást, mint hogy több száz teljesen idegen ember figyelmének középpontjába kerüljek, arról nem is beszélve, mit éreznék, ha énekelni kellene előttük; Kellannek viszont ez volt az élete.

Fülig ért a szája; az egyik dalát dúdolgatta, miközben az autó előtt várta, hogy kiszálljak. Mosolyogva néztem föl rá, és karjába fontam a karom. Nem vágytam rá, hogy az ő életét éljem, de boldogan lubickoltam a koncert utóhatásában. Egymás felé vezető utunk szívfájdító tapasztalásokkal volt teli; a mostani öröme engem is örömmel töltött el. Sokkal szívesebben figyeltem az elégedett mosolyt az arcán, mint a könnyeket a szemében.

Miután színpadiasan kinyitotta az ajtót, bevezetett az apró, két hálószobás lakásba. Habár az apartman tenyérnyi nagyságú volt, csodálatos kilátás nyílt belőle a Lake Unionra. A bejárati ajtón belépve követtem Kellant, fáradtan felsóhajtottam, és felkapcsoltam a villanyt. Leoldottam az övtáskámat a derekamról, és letettem egy kis asztalkára, miközben Kellan becsukta az ajtót. Mindössze néhány másodperccel később a testem hirtelen megrándult, aztán háttal nekipréselődtem a bejárati ajtónak.

Levegőért kapkodtam. Kellan szorosan rám tapadt, ajka mohón kereste az enyémet. Gondolkozás nélkül belemélyesztettem az ujjaimat a hajába, a hosszú fürtöket csavargatva. A szívem olyan heves dobogásba kezdett, hogy attól tartottam, ott helyben elájulok és a padlóra esem. Habár Kellan szorosan ölelő karja ezt biztosan megakadályozta volna. Testének minden egyes négyzetcentimétere, a mellkasától kezdve az izmos hasán át az érzéki ajkaiig, hozzám simult, beborított, a minél szorosabb közelségre áhítozva.

Az egyre forróbban izzó tűz, a vágy, melyet Kellan iránt éreztem, hamuvá porlasztotta minden egyéb gondolatomat. Lélegzetem felgyorsult. Az ő lélegzete is – miközben szomjúhozva csókoltuk egymást simogató nyelvünkkel – éppolyan gyorssá vált. Aztán a keze a fenekemre siklott, körbesimította a combomat, majd lecsúszott a térdhajlatomig. Egy picit változtatott a pozíciónkon, megragadta a lábamat és a csípője köré emelte. Tökéletesen fonódtunk egymásba, felizgult teste az enyémhez simult, épp ott, ahol kellett.

Felnyögtem, még szorosabban markoltam a haját, és szilárdan az ajkára tapasztottam a szám. Fojtott hang tört fel a torkából, teste legmélyéből, ahogy szánk erőteljesen együtt mozdult. A bensőmben égő tűz immár forráspontig hevített. Kellett nekem. Az egész. Most.

Az ajtónak támaszkodva elhúztam a számat az övétől.

– Kellan – nyögtem föl, és magamban végtelenül hálás voltam a nővéremnek, hogy nincs itthon –, a hálószobába…

Az ajka lefelé vándorolt a torkomon, a nyelve szép sorban eljátszott minden erogén zónámmal. Újra felnyögtem, hozzádörgölőztem, próbálva tompítani kínzó vágyamat. Kuncogás hagyta el a száját, ahogy nyelve hegyével felfedezte a kulcscsontomat. Élvezte a játékot, élvezte, ahogy gyötör. Hátrataszítottam a vállát, és rámeredtem. Felhúzott szemöldökkel nézett vissza, szája sarka mosolyra húzódott. Annyira hihetetlenül csábító volt, különösen a szemében parázsló vággyal. Senkinek nem volt olyan forró tekintete, mint Kellannek.

Aztán egy csapásra teljesen megváltozott a viselkedése. Játékosan mosolyogva elengedte a lábamat, melyet addig felhúzott a csípőjéhez. Előrebiccentett fejjel figyelte, hogyan próbálok úrrá lenni a lélegzetemen. Egy lépéssel hátrébb húzódott.

– Vissza fogsz még valaha költözni hozzám? – kérdezte, hüvelykujjával végigkövetve ugyanazt az utat, melyen az imént a nyelve siklott végig.

Meglepetten pislogtam erre a hirtelen témaváltásra; az agyam rendkívül lomhán reagált, miközben próbáltam leküzdeni a vágyamat, hogy visszatuszkoljam Kellant a nappaliba, a gyalázatosan ronda, narancsszínű kanapéra. Egészen biztos voltam benne, hogy hagyná. Azon töprengtem, most tényleg azt kérte-e, hogy költözzem vele össze újból. Elléptem tőle; a lépés egyúttal közelebb vitt az előszobához és a hálószobámhoz, és Kellan szemébe újra visszatért a tűz.

Vásottan mosolyogva abba az irányba intett a fejével.

– Mert igazán utálom, ha egy matracon kell szexelnem. – Rám kacsintott, és hozzátette: – Habár kapható vagyok rá.

Rávigyorogtam, és megragadtam a kezét.

– Te voltál az, aki kirúgott – mondtam, igyekezve, hogy könnyed maradjon a hangom, még akkor is, ha maga az emlék fájdalmas volt.

Ahogy hátráltunk az előszoba felé, észrevettem, hogy fájdalom árnyékolja be a tekintetét. De szinte azonnal tovatűnt. Vállat vonva elnevette magát.

– Nos, abban a pillanatban épp jó ötletnek tűnt.

Az előszoba elég rövid volt. Anna lakott a távolabbi végénél lévő, nagyobbik szobában. Apró, csak zuhanyzóval felszerelt fürdőszobánk nyílt középről, utána pedig az én szobám ajtaja következett. Kellan háza sem volt sokkal nagyobb, de ehhez képest valóságos palotának tűnt.

Megtorpantunk a szobám előtt, és a kezemet a mellkasára tettem.

– Tényleg jó ötlet volt. – Megsimogattam a nyakát, és kezembe fogtam az arcát; odahajtotta a fejét a tenyerembe. – Neked is, nekem is térre van szükségünk. Tiszta fejjel kell gondolkodnunk.

Egy kicsit elmosolyodott, aztán felsóhajtott.

– Hát, de akkor is… miért nem jössz vissza? – Hangja elmélyült, közelebb lépett hozzám, és a csípőm köré fonta a karját. – Tudom, hogy lassan haladunk előre, de akkor is… tovább szeretnék lépni… veled.

Nagyot nyeltem. A hangjából annyi melegség, annyi szerelem szűrődött ki… Én is ezt szerettem volna, igazán, de egyúttal erősebbé is akartam válni. Rá akartam találni saját magamra. És tudtam, ha visszaköltözöm hozzá, megint teljesen ő tölti majd be az életemet. Belefulladok.

Bátorítóan mosolyogtam, és beletúrtam a hajába a tarkóján. Komoly tekintete ellágyult, ahogy simogattam. Olyan megnyugtató hangon, amilyen csak telt tőlem, azt suttogtam:

– Azt hiszem, jobb lesz, ha várunk. – A hüvelykujjammal végigsimítottam az arcán, és hozzátettem: – Szeretnék egy kicsit önállóbbá válni, most, hogy a nővéremmel lakom. Nem akarom, hogy újra egy férfira legyen szükségem ahhoz, hogy… teljesnek érezzem magam.

Az ajkamba haraptam; reméltem, hogy nem bántottam meg. Észvesztően kék szeme az arcomat fürkészte, alaposan szemügyre véve a vonásaimat. Mélyet lélegzett, és még szorosabban ölelt.

– Mi van akkor, ha nekem van rád szükségem?

Szívszorító volt az arcán tükröződő tökéletes komolyság. Vállat vont, és kicsit elmosolyodott. – Utálok egyedül aludni.

Habár azt mondta, utál egyedül aludni, tudtam, hogy többről van szó. Kellan utált egyedül lenni. Különös módon ez mindkettőnkre igaz volt. De mivel tudtam, hogy szükségünk van a távolságra, sugárzó mosolyt vetettem rá. – Kibírod. – Az apró mosoly lassan zsémbes arckifejezéssé változott, én pedig kinevettem. Mindkét karomat a nyaka köré fontam, és azt mondtam neki:

– Különben is, a végén majdnem mindig együtt alszunk.

Céklavörösre pirultam, miután ezt kiejtettem a számon, és rájöttem, milyen kihívóan hangzik. Kellan elragadóan vigyorgott rám, és a hátam mögé nyúlt, hogy kinyissa a hálószobaajtót. Elnevette magát a megjegyzésemen, és megrázta a fejét.

– Pontosan. – Kinyitotta az ajtót, és újra a szemembe nézett, immár csúfondáros tekintettel. – Csak gondolj arra, mennyit megspórolnánk a gázszámlán. – Behátráltunk a hálószobámba. – És a bérleti díjon, amit szintén nem kellene fizetned, ha hozzám költöznél. Kevesebbet dolgozhatnál, és jobban koncentrálhatnál a sulira.

Mosolygott, és vállat vont, mintha ez az egész teljesen egyértelmű lenne. És a logika alapján így is volt. De érzelmi szempontból az ösztöneim azt súgták, hogy a mostani helyzet a megfelelő számunkra, és talán nem kéne ezen változtatnunk. Kiszabadítottam az egyik kezemet, hogy felkapcsoljam a villanyt, és felsóhajtottam.

– Szeretem az életemet, Kellan. Végre úgy érzem, hogy… minden kerek.

Ahogy becsukta az ajtómat a lábával, a keze lecsúszott a hátamon, és megragadta a fenekemet. Ördögien mosolyogva azt mormolta:

– Igen, látom, nagyon is kerek. – A hátára húztam egyet, miközben kuncogásban tört ki. Aztán felsóhajtott, magához szorított, és gyöngéden megcsókolt. – Rendben.

Ajkam az ajkába olvadt, magamba szívtam az ízét, beborított az illata. Elhúzódott tőlem, lerúgta a cipőjét, és fintorogva nézett rozoga matracomra.

– De ez az izé tényleg pocsék. Legalább nem vehetnék neked egy normális ágyat?

Mosolyogva léptem ki a papucsomból, megragadtam a kezét, és odahúztam az ágyhoz, amit annyira utált. Teljes joggal: gödrös volt, és egy kemény deszka húzódott a közepén, amely belevágott az ember hátába. De hatalmas lévén, rengeteg hely adódott rajta a… forgolódásra. Lehuppantam a matraca szélére, és megragadtam Kellan pólójának az alját.

– Hát persze. Még segíthetsz is betörni.

Csábítóan mosolyogva segített, hogy levegyem róla a ruhát.

– Hm… ebben lehet, hogy benne lennék.

Nevetve végigsimítottam mellkasának gyönyörűen kidolgozott vonalain. Lélegzete szaporábbá vált, amikor ujjaimmal végigkövettem a kanyargó fekete tintavonalat, amely a nevemet írta ki a szíve fölé. Nem létezett semmi a világon, amely olyan csodálatos lett volna a számomra, mint ez a tetoválás, kivéve maga a férfi, aki viselte.

– Mindenben benne vagy, ami a szexszel kapcsolatos – vihogtam.

Kellan játékosan hátrébb taszított a vállamnál fogva, én pedig leültem az ágyra, amely egy kicsit megereszkedett azon a helyen, ahová az ülőrész esett, amikor kanapévá volt összecsukva. Odébb kúsztam az ágy közepe felé, ahol a kemény tartórúd azonnal érezhetően nyomni kezdte a testem. Éreztem, ahogy elönt a forróság, mikor Kellan a matrac szélére támaszkodott. Rám meredt, és buján azt suttogta:

– Ez így igaz.

Lélegzetem is elakadt, ahogy figyeltem, hogyan mászik felém négykézláb. Fölém hajolt; árulkodóan sebesen kapkodtam a levegőt. Tekintete végigsiklott a testemen. Nyeltem egyet, mikor éreztem, hogy árad belőle a tiszta, nyers szexuális vonzerő. Elbűvölt, és megmagyarázhatatlan volt számomra, hogy ez a férfi az enyém, bármikor, amikor csak akarom. Még mindig csodának tekintettem, hogy az összes nő közül, akit megkaphatott volna, engem választ. Továbbra sem értettem, miért.

Mosolyogtam, amikor ajka az enyémhez közeledett. Végigsimítottam sima, tökéletes mellkasán, és azt suttogtam:

– Te kurafi.

Elnevette magát, miközben elhelyezkedett mellettem.

– Mondj még ilyeneket – lehelte, és beletúrt a hajamba.

Nevetnem kellett; a szavak, melyeket valamikor sértésként vágtunk egymás fejéhez, mostanra kedveskedő kifejezésekké váltak. Kellannel minden ilyen volt: egyik pillanatban jéghideg, másik pillanatban tűzforró. Csak úgy tudtuk megőrizni kapcsolatunk stabilitását, hogy erővel lelassítottuk az eseményeket. Kellant szemlátomást nem aggasztotta, milyen hőfokon égünk, de én néha szorongva figyeltem. Végül is bárkit megszerezhetett volna. Hiába élte át velem az igazi, lelke legmélyéig hatoló szerelmet, amilyet korábban sosem, attól tartottam, hogy most, amikor megnyílt a szeretet felé, megtalálhatja ugyanezt másban is, ha akarja.

Istenem, hogy gyűlöltem ezt a gondolatot!

Elhessegettem a kétségeimet, és arra irányítottam a figyelmem, amit biztosan tudtam. Ebben a pillanatban Kellan akart engem. Ebben a pillanatban engem szeretett, csakis engem. És ebben a pillanatban a nővérem nem volt otthon; csak órákkal később érkezik majd haza.

Csak agyonnyúzott farmernadrágja volt rajta, mely már teljesen az alakjához idomult. Kidolgozott felsőteste fölém magasodott, szájával az ajkaimat kényeztette, szabad kezével egyik sötét hajfürtömet csavargatta.

Az én kezem sem tétlenkedett. Elbűvölően kócos hajába mélyesztettem az ujjaimat. Annyira szerettem az ujjam köré tekerni a haját, hogy képtelen voltam ellenállni neki: gyengéden megrángattam. Elvigyorodott csókolózás közben. Aztán az ujjaim végigfutottak a nyakán, élveztem kidagadó izmainak érintését, az erek alig érezhető pulzálását a bőre alatt. Innen a kezem magától a lapockájára siklott, egy pillanatig elidőzve a megfeszülő, majd elernyedő hátizmokon, ahogy a hajammal játszott. Utána a kezem magától értetődően a hátára vezetett. Szerencsés ujjaimmal gyönyörködve tapogattam végig sima, hajlékony idomait, ahogy lefelé tapogatóztam, az öve felé. Persze félúton úgy döntöttem, mégis alaposabban meg kell vizsgálnom a lapockáit, aztán újra felfedeztem az utat le, a csípőjéig. Ez alkalommal belevájtam a körmöm a húsába, ahelyett, hogy ujjbeggyel épp csak finoman, puhán simítottam volna.

– Ne kínozz – mormolta, miközben beszívta az alsó ajkamat.

Könnyedén felnevettem, ahogy eszembe jutott, miként szántottam fel korábban egyszer ezt a tökéletes bőrt… egészen pontosan egy kávézóban. Éreztem, hogy elvörösödöm, a vér az arcomba tolult. Zavarba ejtő emlék volt ez a számomra. Kellan egy pillanatra abbahagyta a csókolózást, és hátrébb húzódott; bizonyára feltűnt neki a pirulásom, és megértette az okát. Ujjával végigsimított az arcomon, mielőtt újra az ajkamra tapadt volna.

– El tudod képzelni, milyen hatással volt rám, amikor megkarmoltál?

Szája vásott mosolyra húzódott, ahogy visszaemlékezett, én pedig még erősebben elpirultam. Képtelen voltam megszólalni, ezért csak a fejemet ráztam. Mosolya szélesebbé vált, és odahajolt a fülemhez. – Azt hiszem, attól mentem el.

Amikor ezt meghallottam, behunytam a szemem egy pillanatra, és akaratlanul is kibukott belőlem a kuncogás.

– Nem tudtam, hogy ilyen perverz vagy – súgtam neki.

Hangosan felnevetett:

– Te szántottad fel a hátam.

Újra felvihogtam, éreztem, ahogy zavarom szertefoszlik a nevetéstől.

– Te pedig élvezted.

Gyengéden megcsókolta az arcom, aztán felhúzott szemöldökkel alaposan szemügyre vett. – Te nem élvezed, amikor csinálod?

Az ajkamba haraptam, és elfordítottam a fejem, annyi pimasz önelégültség tükröződött az arcán. Hát persze hogy élveztem. A testemnek éppolyan kielégülést jelentett az élmény, mint neki. Egy cseppnyi lelkifurdalásom támadt. Rosszul éreztem magam, amiért bántom, amiért véresre sebzem. Ezt már egy kicsit túlzásnak éreztem.

Meglepetésszerűen a vállánál fogva hasra fordítottam. Felmordult: – Hé! –, és próbált visszakúszni fölém. Nevetve távol tartottam az egyik kezemmel, és kikászálódtam alóla, kiszabadítva összegabalyodott lábaimat az övéi közül. Mielőtt tiltakozhatott vagy erővel visszakényszeríthetett volna, lovagló ülésben a derekára telepedtem.

Oldalra nézett, és megpróbálta felemelni a vállát. Az arcán szétterülő széles mosolyból tudtam: úgy gondolja, a helyzet egyre forróbbá válik. Felizgatta, hogy erővel fölébe kerültem. De igazából őt minden fölizgatta. Még hangosabban nevettem, miközben leszorítottam a vállát és a mellkasát a matrachoz nyomtam.

Ahogy biztonságosan elhelyezkedtem az alsó csigolyáin, a nyakát elfordítva visszasandított rám.

– Mit művelsz?

Kezem vándorútra indult az előttem fekvő makulátlan bőrfelületen; egy kicsit fátyolos hangon válaszoltam:

– Nos, bűntudatom van, amiért bántottalak…

Egy kicsit még inkább hátrafordult, és önelégülten rám vigyorgott.

– Mondtam, hogy elmegyek tőle, igaz?

Éreztem, hogy újra elpirulok, ahogy hallom, amint újra kiejti ezt a szót: elmegyek. Hiába nem volt egyértelműen vulgáris szó, mégis, ahogy kimondta, az eksztázis torokszorító, vérforraló, eget rengető pillanatai jutottak eszembe róla. Pusztán attól, hogy hallottam, egyre többet és többet akartam belőle. Mosolyogva elnyomtam ezt a vágyamat… egyelőre.

– Biztos szerettem volna lenni benne, hogy nem sérültél meg.

Végigpásztáztam a kezemmel a hátát, ráhajoltam, a hajam a bőrét simogatta. Örömmel láttam, hogy megborzong hosszú fürtjeim érintésére. Szeme rám villant, a hangja elmélyült.

– Csak egyetlen sebesülésem van, amelynek te vagy az oka.

A szemembe nézett; lélegzetem elakadt a tekintetéből áradó szerelemtől. Biztosan tudtam, sosem fogom megszokni, hogy ilyen rajongással néz rám. A kis flörtök, melyeknek korábban tanúja voltam, mind teljesen jelentéktelenné váltak. Egyik rajongójára sem fog soha így nézni. Egyikük sem oszthat meg vele ilyen bensőséges pillanatokat. Sosem. Evannek igaza volt, csak játszott velük, de a szíve az enyém.

Bólintottam; meglepődve éreztem, hogy szemem könnybe lábad. Újra átéltem az emléket, amelyre célzott, és az ajkamba haraptam. Réges-rég történt; egy késsel megsebesítették, miközben engem próbált megvédeni. Egyike volt a leglenyűgözőbb és legrémisztőbb bátor cselekedeteknek, melyet valaki tett értem valaha is. Csodálattal töltött el, hogy kiállt értem, és megrémített, hogy megsebesült. Az ujjaimmal végigkövettem bordái ívét, egészen a matracig, ahogy a teste köré fontam a kezem. Előrehajoltam, és megcsókoltam a seb szélét, ott, ahol érezhető volt, hogy a durva tapintású heg keresztülszeli a korábbi sima bőrfelületet. Kellan felsóhajtott, hasizma megfeszült, mikor ajkam a régi sebhelyhez ért.

Elmosolyodtam, és csókokat nyomtam mindenfelé a hátára, ahogy egy másik sebre gondoltam, melyet én okoztam neki. Igaz, hogy ennek nem maradt látható nyoma – a törést műtét nélkül igazították helyre –, de én tudtam a felszín alatti sérülésről. Végigsimítottam mindkét karján, és megszorítottam a balt, mely jó pár hónappal ezelőtt eltört, amikor Kellan összeverekedett korábbi barátommal, Dennyvel.

Előrehajoltam, és megcsókoltam a karját; Kellan tekintete ellágyult, ahogy nézett engem. Tudtam, megértette a mozdulatomat.

– Csodállak az összes sebedért – suttogtam, ahogy odahajoltam hozzá és szájon csókoltam.

Kinyújtotta a karját és kezével megragadta a fejemet, úgy tartott lágy, szerelmes csókja ölelésében. Aztán hevesebben folytatta, és várakozásteli tűz futott át rajtam, amikor a nyelve végigsimította a nyelvemet. Lélegzetem felgyorsult, és odahajoltam a csókjáért egy pillanatra, de aztán visszahúzódtam.

Ügyesen elhajoltam a keze elől, amely a számat igyekezett magához vonni. Játékosan meglegyintettem a vállát.

– Hagyd ezt abba. Nem végeztem a szemrevételezéssel.

Felsóhajtott, a szemét forgatva.

– Nos, nem tudnál sietni egy kicsit? Akkor veled szeretkezhetnék, nem ezzel a borzasztó matraccal. – Nyomatékul odanyomta a csípőjét az ágyhoz, én pedig nevetésben törtem ki. Ő maga is nevetett, és azt mormolta: – Helyet cserélhetnénk, ha végeztél.

Eleresztve szavait a fülem mellett, visszaültem a derekára, és teljes figyelmemet pompás hátának szenteltem. Sértetlennek tűnt. Egyáltalán nem látszottak a karmolás nyomai. Előrehajoltam, hogy megcsókoljam a bőrét, és akkor észrevettem. Szinte láthatatlan volt, olyan vékony, hogy nem is vettem volna észre, ha nem csak centikre vagyok a bőrétől, mint most; de ott volt. Vékony, fehér vonások húzódtak végig a hátán, pont ott, ahol körmömmel végigszántottam. Magamban elmosolyodtam, hogy őrült, heves éjszakáinknak egy apró momentuma itt maradt, talán örökre. Bármennyire gyűlöltem a gondolatot, hogy fájdalmat okoztam neki, annak mégis örültem, hogy ez az emlékeztető vele marad, bárhová is menjen.

– Ó, megtaláltam – mormoltam.

Kérdezgetni kezdett: – Micsodát? – én pedig játékosan végighúztam a nyelvem a bizonytalan fehér vonalon. Kellannek elakadt a szava, borzongás futott végig rajta. Felbátorodtam, és a nyelvemmel vándorútra indultam a lapockái között, fel, a nyaka irányába. Kellan megvonaglott, és a párnába fúrta a fejét; lélegzete felgyorsult. Egy újabb emlék jutott eszembe; nagyon óvatosan megharaptam a tarkóját, arra késztetve, hogy felnyögjön.

Mielőtt bármit is tehettem volna, fölibém kerekedett, karját felemelve lehúzott az ágyra. Kipréselte a tüdőmből az összes levegőt, olyan erővel hengerített le a hátáról. Kuncogni kezdtem, amikor fölém kuporodott. Ajka az enyémnek feszült, szinte a mandulámat kereste a nyelvével.

Ellöktem magamtól. Vágytól ködös szemmel nézett rám, és azt nyögte:

– Mondtam, hogy ne kínozz.

Gonoszul elvigyorodtam, és egyik ujjammal megsimítottam szétvált ajkát.

– Bosszú. – Felvont szemöldökkel néztem rá. – Legalább én nem egy emberekkel teli szórakozóhelyen csinálom mindezt.

Kellan arca megrándult. Úgy tűnt, már szinte kiment a fejéből az a nagyon is szenvedélyes pillanat, amikor megnyalt egy zsúfolt táncparkett kellős közepén. Denny és Anna is ott voltak akkor a klubban. Most összeráncolta a homlokát, és makrancos tekintettel nézett rám.

– Az nem volt valami szép tőlem, mi?

A nyaka köré fontam a karom, és megráztam a fejem.

– Nem, nem volt az… de élveztem.

A bűntudat helyett újra játékosság költözött a szemébe, ahogy visszaemlékezett arra az éjszakára.

– Nem bírtam ellenállni a kísértésnek. – Ujjával végigsimított a karomon, és felemelte mindkettőt, a fejem fölé, amitől gyönyörteli borzongás futott végig rajtam. – Épp így tartottad fel a karodat. – Az egyiket a fejem fölé emelte, a másikat fölé igazította. Egyik kezével megfogta mindkét csuklómat, aztán végigsimított az orromon, le, a számig. – Az ajkadba haraptál, úgy táncoltál. – Most is megharaptam az ajkam, amint figyeltem, éhes szeme miként idézi fel azt a napot, azt a látványt, mely felkorbácsolta. Ujja lecsúszott az ajkamról, le, a melleim közé. Behunytam a szemem, de ő továbbhaladt, végighúzta az ujját még mindig fedetlen köldökömön át a sortom irányába. Babrálni kezdett az övvel, aztán kezét a csípőcsontomra helyezte. – És ez… ez a csípő… – előrehajolt, hogy könnyű lélegzetét az arcomon éreztem; ajkaink összeértek. – Ez a csípő egyenesen megőrjített.

Rászorította ajkát az ajkamra, és eleresztette a karomat. Megöleltem a fejét, erősen szorítottam magamhoz. Amikor kissé eltávolodott tőlem, hogy levegőt kapjon, azt mormogtam: – Tehát figyeltél?

Orrával megsimítva az állkapcsomat, kicsit megnyalt, hogy ott is megízleljen.

– Állandóan. – Ajka le-föl járt az államon. – Sok minden van, amiért vezekelnem kell, és nem szívesen gondolok arra, ami később történt köztünk, de azt sosem fogom megbánni, hogy megízleltem a bőrödet azon az éjjelen. – Felnyögtem, és homorítva szorítottam hozzá a testem, fejemet felemelve, hogy ajkával újra hozzáférhessen a nyakamhoz.

Készségesen a kedvemre tett; tollpihénél finomabb érintésekkel haladt lefelé a bőrömön. Ajkával továbbra is a nyakamat kényeztetve, kibontotta a kötést a pólómon. Egyetlen könnyed mozdulattal felemelte a fekete anyagot, és áthúzta a fejemen. Tekintete egy pillanatra elidőzött a testemen, aztán durván kikapcsolta a melltartómat, és leszaggatta rólam. A testem vágytól pulzált, amint parázsló tekintetével végigsimított.

Sóhajtva ejtette a fejét a hasamra.

– Kell nekem ez a test – mormolta, miközben a nyelve a bőrömet simogatta.

Tűz cikázott rajtam keresztül az érintésére; megvonaglottam.

– Te is kellesz nekem, Kellan.

A nyelve besiklott a melleim közé.

– Akarom látni az arcodat, miközben ezt csinálom veled. – Végignyalta a nyakamat felfelé, én pedig behunytam a szemem, és válaszul felnyögtem.

– Akarom hallani a hangod, amikor ezt csinálom. – Az ajkával, azzal a csodálatos nyelvével a mellemhez ért, a mellbimbóm körül körözött.

Ívbe feszítettem a hátam, kezemmel beletúrtam a hajába. – Istenem, igen…

Lélegzete elnehezült, ajkát a fülemhez szorította. – Beléd akarok hatolni… amilyen mélyre csak tudok. – A testem belesajdult a szavaiba, könnyű rövidnadrágomat hirtelen rettenetesen kényelmetlennek éreztem, ahogy a finom kis csiklandozás a combom között fájdalmas és heves lüktetéssé erősödött. Hangosan felnyögtem, és megpróbáltam megcsókolni, de elhúzódott.

Fölém magasodott; kinyitottam a szemem, hogy szemügyre vegyem az előttem lévő Adoniszt. Arcán az irántam érzett vágy égett; nyelt egy nagyot.

– És azt akarom hallani, hogy könyörögsz érte. – Arckifejezése sokkal többet elárult, mint a szavai; így folytatta: – Akarsz engem?

Bár nem hittem volna, hogy ez lehetséges, de a lüktetés tovább fokozódott, a szám az ő száját kereste. – Istenem, Kellan… kérlek, igen, Istenem… kérlek. Akarlak téged… annyira kívánlak! – Én is többet akartam mondani ezekkel a szavakkal. Azt kérdezte, tényleg ő-e az, akivel lenni szeretnék. Én pedig azt mondtam neki, olyan érthetően, ahogy csak tudtam, hogy igen.

Tovább kérleltem, motyogva, amíg csak ajkunk egybe nem forrt. Zihálva, türelmetlenül húztuk le maradék ruhánkat, és pontosan azt tette, amire úgy vágyott.

Másnap reggel mosolyogva ébredtem; ásítottam és nagyot nyújtóztam. A végtagjaim nem ütköztek egy másik testbe hideg ágyamban, de ez nem is volt meglepő. Kellan majdnem mindig jóval előttem ébredt. Nem tudtam pontosan, miért, de korán kelő volt, az már biztos; majdnem mindennap hajnalhasadáskor már talpon volt. Ugyanakkor, mint az éjszakai baglyok, általában épp olyan sokáig maradt fenn, mint én, még azokon az éjszakákon is, amikor én zártam a bárban. Egészében véve rejtélyesen működött, ha alvásról volt szó. Néha-néha leterítette a fáradtság, s úgy kiütötte, mintha csak egy téglafalnak ütközött volna – ilyenkor tizenkét órát aludt egyhuzamban. Máskor meg lenyűgözve figyeltem, hogy napokon keresztül milyen kevéssel is beéri.

Míg fejemet rázva eltöprengtem ezen, mélyeket lélegeztem, és a mosolyom kiszélesedett. Az egyik legkedvesebb illatot éreztem, mely létezett számomra, Kellan szagán kívül: kávé! Kellan főzött egy kancsóval a konyhában. Ez kétségkívül egyike volt azoknak a pillanatoknak, amiért öröm volt mellette ébredni.

Egyik szemhéjamat felemelve kikukucskáltam, és láttam, hogy nyitva hagyta a hálószobaajtót. A konyhából átszűrődött a kávéfőző szörcsögése és Kellan motozása, aki a csészéket készítette elő. Egy dalt dúdolgatott. Visszahanyatlottam a párnámra, és egy pillanatig élveztem a hangokat. Elképzeltem őt odakinn, ahogy egy szál bokszeralsóban énekel. Csábító kép volt.

A zárban megcsörrenő kulcs zaja törte meg a reggel csendjét. Ezt azonnal követte a nyíló bejárati ajtó nyikorgása. Felkönyököltem, és összeráncoltam a homlokom. Vajon Anna csak most jött haza? Tudtam, hogy tegnap az éjszakai műszakban dolgozott, és említette, hogy utána még elmennek valahová az egyik lánnyal a munkahelyéről, de az időpont még őt nézve is későinek számított. Persze, hacsak nem… másnál aludt.

Talán összefutott Griffinnel, hogy gratuláljon neki a nagy esemény alkalmából. De éppolyan valószínű, hogy egy másik, véletlenszerűen fölszedett fickó volt az. Annának és Griffinnek sajátságos kapcsolata volt egymással. Amikor együtt mutatkoztak, elválaszthatatlanok voltak – kezek és nyelvek összegabalyodva, és az a folytonos… dörgölőzés! De amikor külön voltak… nos, akkor az ember nehezen hitte el egymás iránti vonzódásukat. Nagyon nyitottan viszonyultak a többi emberhez. Ez a helyzet furcsa volt a számomra, de náluk, úgy tűnt, működik, úgyhogy nem akartam beleszólni.

Amikor meghallottam Anna derűs hangját, amint jó reggelt kíván, azonnal azt kívántam, bárcsak Kellan mégse lenne bokszeralsóban. Körülnéztem a padlón, vajon ott vannak-e még a ruhái. Szerencsére nem voltak. Habár Anna és ő mindig is barátságosan, de távolságtartással viszonyultak egymáshoz, nem szerettem volna, ha Anna, kihasználva az alkalmat, jó alaposan megbámulja. A nővérem bár fizikailag távolságot tartott Kellantől, amint észrevette, hogy mi ketten egy pár vagyunk, szemét gyakran legeltette rajta, megcsodálva a műremeket, mint ahogy bármely más kiemelkedő alkotást is megcsodált volna. Megértettem. Én is mindennap megcsodáltam Kellant.

– Helló, Kellan, jó reggelt!

– Jó reggelt, Anna. Későn jössz haza… vagy inkább korán.

Anna sóhajtott; egy nehéz táska hullt a földre.

– Igen, bementem Pete-hez. Összefutottam a srácokkal.

Kellan könnyedén felkuncogott, bizonyára az járt a fejében, ami korábban nekem is, hogy Anna Griffint kényeztette egészen hajnalig. Egy kicsit felfordult a gyomrom, amikor elképzeltem, mit művelhettek egymással; miközben erővel felkelésre kényszerítettem renyhe testemet, próbáltam elhessegetni a képet.

Hallottam Anna fojtott nevetését; előhúztam egy pizsamanadrágot a szekrényemből, és gyorsan felrántottam meztelen testemre.

– Hallottam, hogy nagyot alkottatok a koncerten a srácokkal – sóhajtott Anna szomorúan. – Annyira sajnálom, hogy nem lehettem ott!

Kellan nemtörődöm módon válaszolt:

– Csak egy fellépés volt, semmi olyasmi, amit korábban nem láttál. Ne aggaszd magad miatta.

A fejemet csóváltam, miközben előhúztam egy vékony, kényelmes felsőt. Csak egy újabb fellépés? Annyira érdektelenül beszélt az egészről. De én tudtam, hogy sokat jelentett a számára. Izgult miatta, és erőt adott neki. Elég nyilvánvalóan látszott rajta mindez, amikor nekitaszított az ajtónak előző éjjel. Ajkamba haraptam erre a gondolatra, és ujjaimmal néhányszor gyorsan átgereblyéztem sűrű hajamat, türelmetlenül várva, hogy újra láthassam szenvedélyes szerelmemet.

Csendben kilopóztam a szobámból, és azonnal megpillantottam a konyhában Annát és Kellant. Kellan a pultra támaszkodott, felém fordulva, karját mellkasán keresztbe fonta, és halk beszélgetésbe merült a nővéremmel. Anna háttal állt nekem, hosszú, pompásan csillogó haja nevetségesen tökéletesen állt a hajnali időpont ellenére.

Ahogy figyeltem őket, nem tehettem róla, de az jutott az eszembe, hogy ha a nővérem sikerrel jár tavaly, ők ketten összejöttek volna, én pedig két jóakaró barát helyett egy párral álltam volna szemben. Ahogy Kellan ajka kis mosolyra görbült, miközben halkan beszélt – haja őrjítően elragadó volt kócosan –, könnyedén el tudtam képzelni, milyen lenyűgöző párt alkottak volna.

Felemeltem a fejem, és mély levegőt vettem. Nem ez történt. Kellan sosem érintette meg őt. A nővéremnek fogalma sincs, milyen, ha az ajka hozzáér, milyen az íze, milyen az ujjai érintése, milyen hangokat ad ki szeretkezés közben. Sosem hallotta tőle azt, hogy Szeretlek. Én pedig igen… számtalanszor.

Magabiztosan félrelöktem kósza kétségeimet, és bemasíroztam a konyhába. Mindketten megfordultak, hogy rám nézzenek, amikor beléptem a kis helyiségbe. Kellan mosolya, mellyel Annára nézett, rám pillantva kiszélesedett, sötét szeme csillogott.

A dereka köré fontam a karomat.

– Jó reggelt, álomszuszék – lehelte, megpuszilva a fejemet.

Elégedetten szusszantottam, és a nyakába fúrtam a fejem.

– Jó reggelt!

A nővérem sóhajtott.

– Istenem, milyen imádni valóak vagytok! – Ráhúzott egyet a karomra, és elfintorodott. – Idegesítően.

Mosolyogtam, és egy kicsit elnevettem magam.

– Jó reggelt, Anna! Hosszú volt az éjszaka?

Kópésan vigyorgott, beleharapott tökéletes, vörös ajkába, és felhúzta a szemöldökét, éppolyan lenyűgözően, mint Kellan.

– Ó, igen. – Ujjával csúfondárosan intett felénk. – És garantálhatom, hogy nem volt olyan édibédi, mint a tiétek.

Elvörösödtem, és elfordítottam a tekintetem, ő pedig kinevetett; a hangja mély és vonzó volt, olyan, amilyen az enyém sosem lesz. Kellan vele nevetett, és még szorosabban vont magához.

– Nem mondanám az éjszakánkra azt, hogy édi, Anna.

Felpislogtam Kellanre, és ráhúztam egyet a mellkasára, miközben az arcom még vörösebbre pirult. Habár lehetséges, hogy a szerelmi életünk egy kicsit szelídebb volt, mint amilyenhez korábban hozzászokott, és annál is szelídebb, mint amilyenhez a nővérem volt szokva e téren, akkor sem szerettem volna, ha erről fecsegünk. Rámosolygott, és elhallgatott, én pedig megnyugodtam. Kellannek nem volt nyitott könyv az élete, általában nem beszélt róla túl sokat. Szerencsére a szerelmi életünkről sem.

Anna felhorkant, én pedig visszanéztem rá. Arcán csúfondáros mosollyal így szólt: – Tudom. – Megbökte a vállamat. – Tudom, micsoda forró szenvedélyre vagytok képesek. – Leesett az állam; elsápadtam. Felnevetett, és hüvelykujjával az előszoba irányába bökött.

– Az én hálószobám csak egyszobányira van a tiédtől, Kiera. – Szemöldökét felhúzva odahajolt hozzám és azt mormolta: – Talán észben tarthatnátok ezt a jövőben.

Kezembe temettem az arcom, és Kellanhez bújtam. Istenem, néha tényleg elfelejtkeztem erről. Kellannel lenni annyira… elsöprő élmény! Kellan kuncogott, miközben szorosan magához ölelt, és a hátamat simogatta. Lazán válaszolt Annának:

– Majd igyekszünk észben tartani, kösz, Anna.

Anna nevetve megsimította a vállamat.

– Csak bosszantani akarlak, Kiera. Rajta, sikoltozzál csak, ha úgy tetszik, engem nem zavar. – Ahogy ujjaim közül kikukucskáltam rá, láttam, mint fürkészi Kellan testét. – Istenemre mondom, én is azt tenném – mormolta.

Kellan a fejét rázta, aztán újabb puszit nyomott a hajamra. Anna rákacsintott, és megpaskolta a karomat.

– Hát, én megyek aludni. Ki vagyok ütve.

Elfordult tőlünk, és kibillegett a konyhából, a szobája felé. A szűk nadrág, amit viselt, kiemelte csípője ívét. Anna kétségkívül gyönyörű és kihívó jelenség volt. Néha nehezemre esett együtt élni ennyi tökéletességgel, de mégiscsak ő volt a testvérem, és éppen akkor zúdult be az életembe, amikor a legnagyobb szükségem volt rá. Segített abban, hogy újra lábra álljak, amikor mindkét férfi, aki fontos volt nekem, lapátra tett. Szerzett egy helyet, ahol élhetünk, amikor nem volt hová mennem. Segített begyógyítani összetört szívem, amikor biztos voltam benne, én nem vagyok képes rá. Még a Kellannel való kapcsolatom helyrehozásában is segített. Nem, bármilyen túlzásokba is esett néha, szerettem.

Rámosolyogtam és a fejemet csóváltam, mire még odavetette:

– Eltűnök, mint a kámfor, ha újra akarnátok kezdeni, gyerekek.

Nagyot sóhajtottam, miközben Kellan felnevetett. Hátrahajoltam, hogy ránézzek, és újra ráhúztam a mellkasára.

– Most már ne bátorítsd tovább, jó? – Elmosolyodott, még mindig kuncogva, én pedig felsóhajtottam. – Bárcsak más hobbit keresnétek magatoknak ahelyett, hogy megpróbáltok zavarba hozni!

Kellan szembefordított magával, és gyöngéd csókot nyomott a homlokomra.

– Nos, nem kéne emiatt aggódnod, ha nálam laknál. – Előre-hátra ringatta a csípőmet, a testünk ingerlően szétvált, majd összeért. Hozzátette: – Talán azért akarlak annyira zavarba hozni, hogy visszaköltözz hozzám.

Felhúzott szemöldökkel, ravaszkásan nézett rám. Szerettem volna újra rásózni egyet, de az arckifejezése olyan átkozottul szexi volt. Végül inkább megcsókoltam, amitől természetesen újra kuncogni kezdett.

Kellan egész délután nálam maradt, segített átnézni, összeszedni mindent, amire az iskolához szükségem lesz. Az utolsó évemet kezdtem. Mindent előkészítettem – felvettem az órákat, megvettem a könyveket; de az, hogy még egyszer átgondoltuk a feladataimat, segített csökkenteni az idegességemet.

Fogalmam sem volt, miért szorongok még mindig az első naptól. Azt gondolná az ember, hogy ennyi év után hozzászoktam az egészhez, de nem. Főképp ez az első naptól való rettegés okozta, hogy halogattam az egyetemet a középiskola befejezése után.

A szüleim dühösek voltak emiatt, de én túlságosan szorongtam ahhoz, hogy elkezdjem az egyetemet. Az anyámnak épp akkoriban találtak egy rosszindulatú daganatot a mellében az orvosok, melyet azután eltávolítottak. Habár a szüleim tiltakoztak, én megragadtam a lehetőséget, hogy otthon maradhassak vele, míg keresztülmegy az utókezeléseken. Az anyámnak nagyon nem tetszett az ötlet, hogy elhalasszam az iskolát, de végül is így volt a legjobb. Így oda tudtam figyelni rá, meg tudtam nyugtatni őt, közben pedig elhalaszthattam valamit, amitől rettegtem.

Az anyám teljesen felépült, még jóval az iskolaév vége előtt. Könyörgött nekem, hogy hagyjak fel az időhúzással, és kezdjem el a tanulást év közben. De én már halasztottam egy évet, és legszívesebben addig késlekedtem volna, ameddig csak lehetséges. Elképzelhető, hogy egy újabb évet csúsztam volna, de végül Anna megunta habozásomat. Az egyéves szünet után bevonult velem a tanulmányi osztályra, és kényszerített, hogy beiratkozzam az Ohiói Egyetemre. És persze amikor már ott voltam, minden simán ment. Számomra a legnehezebbnek mindig az számított, hogy nekikezdjek valaminek. Egyébként ezen a problémámon is dolgoztam.

Azt hiszem, a halogatásom végül mégiscsak szerencsésnek bizonyult, mert nem találkoztam volna Dennyvel, ha nem veszem ki azt az egy év szünetet. Ha nem találkozom Dennyvel, akkor pedig Kellannel sem ismerkedtem volna meg. Még ha gyűlöltem is arra gondolni, hogyan kezdődött a kapcsolatunk, és mennyire megbántottuk Dennyt, akkor is hálás voltam a sorsnak, amiért Seattle-be vezérelt, Kellanhez.

Kellan az érzékenységemet aranyosnak találta. Ő szemlátomást nem idegeskedett semmin. Valószínűleg képes lett volna teljes nyugalommal besétálni az első nap az iskolába harmincperces késéssel, teljesen meztelenül. Magamban mosolyogva latolgattam a kérdést. Nem, lehet, hogy az emberek és a helyszínek nincsenek rá hatással, de az érzések igen. Amikor először mondta nekem, hogy szeret, az megrémítette; valószínűleg jobban szorongott, mint én az összes első iskolai napomon együttvéve.

Nos, azért megnyugtató volt a tudat, hogy ő is képes néha idegeskedni.

Ebben az évben az irodalom volt a főtárgyam; Kellan szakadatlanul piszkált emiatt. Úgy tűnt, azt gondolja, a pszichológia jobban illene hozzám. Biztos voltam benne, hogy azt szeretné, vegyek fel más tárgyakat is, ahogy például tavaly a szexuálpszichológiáról szóló kurzust. Bizonyos értelemben javíthatatlannak tűnt, ha az elemi ösztönökről volt szó. Nem mintha túl sok alkalmunk nyílt volna megbeszélni mindezt, ha találkoztunk. Egyszerűen képtelen voltam neki ellenállni, ha a közelemben tartózkodott.

Miután egy teljes napot tervezgetéssel töltöttem – még azt is megnéztük, hogy melyik a legrövidebb útvonal az iskolába –, végül elérkezett az ideje, hogy munkába induljak.

Mosolyogtam, miközben átvágtunk a bérházhoz tartozó parkolón; megkíséreltem kiragadni a slusszkulcsot a kezéből.

– Vezethetek? – kérdeztem viccelődve, miközben hátrálva mentem előtte, és próbáltam kibűvölni a kulcsot halálos erővel szorító markából.

Elbűvölően aranyosan ráncolta a homlokát, és a fejét rázva nyújtotta tőlem minél távolabbra a kezét.

– Nem, nem vezethetsz.

Megtorpantam, és csípőre tettem a kezem, az ajkamat lebiggyesztve, ahogy elhaladt mellettem.

– Miért nem?

Megtett két lépést, aztán megtorpant, és visszafordult felém. Szájával hirtelen rátapadt csücsörített ajkamra. Gyorsan abbahagytam a csücsörítést. Ajkával a bőrömhöz érve azt mormolta:

– Mert… ez az én bébim, akin nem osztozom – dörmögte.

– Azt hittem, én vagyok a bébid – sikerült kinyögnöm, miközben a pulzusom az egekbe szökkent.

Mosolyogva megragadta a csípőmet, és magához vont.

– Te vagy az. – Az ajka újra a számat kereste, csókja mély volt, birtokló. Éreztem, ahogy az ismerős tűz fellobban bennem, arra vágytam, hogy leszaggassam róla azt az átkozott pólót, és nyelvemmel dicsőítsem a testét. Ebben a pillanatban elszakította magát tőlem, és azt lehelte:

– És rajtad sem osztozom.

Gyönyörteli, gyengéd, meleg érzés hatotta át egész testemet; úgy éreztem, ott helyben, a járdán elolvadok. Kellan nevetett, és betuszkolt a kocsiba. Én pedig elégedetten foglaltam helyet az anyósülésen.

Még mindig mosolyogtam a birtoklási vágyán, mely épp eléggé elárulta szerelmét; s alig tűnt fel, hogy máris megérkeztünk Pete-hez, mely második otthonommá lett itt, Seattle-ben. Vagyis igazából harmadikká; Kellan lakásában is otthon éreztem magam. Még azzal együtt is, mennyi rossz emlékem fűződött hozzá.

Leparkoltunk azon a helyen, ahová olyan gyakran állt be az autójával, hogy, bár nem hivatalosan, de „Kellan helyének” tekintették. Kellan leállította mechanikus drágaságát. Bárcsak engem is ilyen könnyedén képes lett volna leállítani! – még mindig felajzottnak éreztem magam. Nem a legjobb állapot a munkakezdéshez, de az ő szándéka valószínűleg kezdettől fogva ez lehetett. Hiába vádolt meg éppen ő azzal, hogy kihívóan viselkedem vele; egyszerűen élvezte, ha felcsigázhat.

Mire odajött volna, hogy kinyissa az ajtót, én már kiszálltam az autóból. Összeráncolta a homlokát, amiért nem vártam meg, és nem hagytam, hogy lovagiasan viselkedjen. A kezét nyújtotta. Megfogtam, és együtt sétáltunk a nagy, szögletes épület felé, ahol Kellan mindig békére lelt.

Amíg számomra Pete bárja megnyugtató és családias volt, Kellannek vigaszt nyújtott a hely. Ide jött játszani, társasági életet élni, és, régebben, lányokat felszedni. De azt hiszem, legfőképp azért jött ide, hogy elmeneküljön az élet nehézségei elől; hogy kizárjon minden lényegtelent a gondolataiból. Amíg nem tudtam eldönteni, melyik férfinak adjam a szívemet, megzavartam a szentélyét. Nehéz idők voltak számára, amikor megpróbáltunk dűlőre jutni egymással, és tisztázni zavaros kapcsolatunkat, de mostanra visszatért a nyugalma, ami nyilvánvalóan látszott az ajka körül játszó lusta mosolyból, ahogy beléptünk az ajtón.

Nyitva tartotta nekem a dupla ajtó egyik szárnyát, és udvariasan bevezetett, megcsókolva az egyik kezemet, miközben az ajtó becsukódott. Általában mindig hozzám ért, miközben beléptünk ezen az ajtón. Néha megcsípte az arcom, néha lopva a csípőmre tette a kezét; de mindig csinált valami effélét. Valamifajta jelzés volt ez a teremben lévők számára – arról, hogy az övé vagyok.

Már akkor vágyott valami ilyesmire, amikor még titokban tartottuk a kapcsolatunkat; és most, amikor már nyilvánosan felvállaltuk egymást, mindenkivel tudatni szerette volna ezt. Ritát, a morcos pultoslányt is beleértve, aki most is szemmel tartott minket.

Rita már akkor is Pete bárjának tartozéka volt, amikor Kellanék elkezdtek ide járni. Attól a pillanattól kezdve, hogy meglátta Kellant, szégyentelenül próbálta behálózni, tekintet nélkül arra, hogy férjnél volt. Felfordult a gyomrom, ha arra gondoltam, hogy sikerült megszereznie. Legalább kétszer annyi idős volt, mint Kellan, túlszolizott, izmos testtel, hidrogénszőkére festett hajjal, olyan öltözködéssel, amely semmit nem hagyott rejtve. Sosem faggattam Kellant a kis afférjukról. Őszintén szólva nem is akartam hallani erről… soha.

Rita ajka mosolyra húzódott, amikor Kellan odabiccentett neki köszönésképp. Kellan csak a lehető legfelületesebben üdvözölte, de Rita reakciójából azt gondolhatta volna az ember, hogy Kellan odasétált és lesmárolta. Arcán buján perzselő mosollyal, félig leeresztett szempillái mögül csábító pillantást vetett rá; biztos voltam benne, hogy képzeletében levetkőztette, miközben áthajolt a bárpulton.

Szinte dorombolt, úgy mormolta:

– Szióka, Kellan… Kiera. – A nevemet mintha csak utólag jutott volna eszébe odabiggyeszteni.

Rávigyorogtam, és Kellan felé fordultam.

– Elmegyek, lerakom a cuccomat. A szokásosat?

Félrebiccentettem a fejem, Kellan pedig beletúrt a hajamba, egy fürtöt visszaigazgatott a fülem mögé, miközben az ajkába harapott azon a megnyerő, elbűvölő módján.

– Igen, köszönöm, Kiera.

Rámosolyogtam, és lábujjhegyre álltam, hogy megcsókolhassam. Nem érte be egy puszival; odahajolt, és rátapadt az ajkamra. Az arcom felforrósodott; tudtam, hogy Rita és Pete vendégei minket bámulnak, de egy rövidke pillanatra engedélyeztem magamnak, hogy elfelejtkezzem a nyilvános helyen történő viselkedés szabályairól. De azonnal véget vetettem a pillanatnak, amikor éreztem, hogy Kellan szabad kezével a fenekem felé tapogatózik. Kellant nem foglalkoztatták a viselkedési szabályok.

A vállánál fogva hátrataszítottam, és figyelmeztetően intettem neki. Nevetve vonogatta a vállát, és megpróbálkozott egy ártatlan mosollyal. Átlátszóan hazugra sikeredett; Kellantől távol állt az ártatlanság, de mindenesetre lenyűgözően megnyerő volt közben; tekintetem az égnek emelve elnevettem magam, és elfordultam.

Ahogy elindultam az előszobapult felé, nagyjából öt asztal mellett haladtam el; az ott ülő nők mindegyike kiguvadt szemmel bámult rám. Nem tudták eldönteni, engem figyeljenek, vagy Kellant, aki a terem távolabbi sarka felé tartott, a színpad mellé, ahol a srácok hagyományosan ülni szoktak. Éreztem, hogy minden lépésemet szemmel tartják. Nagyon is tudatában lévén ennek, lehajtottam a fejem, és sietősre vettem. Lehet, hogy Kellant sokan csodálták, de nem akartam, hogy mindenki azt latolgassa, vajon érdemes vagyok-e a szeretetére. Világos volt a lenéző mosolyukat és az elhúzott szájukat látva, hogy nem felelek meg az elvárásaiknak. Újra igyekeztem erőt venni magamon, és megpróbáltam nem törődni az egésszel, de az ember gyarló, törékeny jószág.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam, amikor kívül kerültem Kellan rajongóinak hatáskörén, és elértem a hátsó helyiségbe, ahol a dolgozók öltözőszekrényei sorakoztak. Jenny és Kate épp távoztak, amikor megérkeztem. Kate, egy magas, karcsú lány, a világ legtökéletesebben fésült lófarkával, ragyogó mosollyal üdvözölt. Láttam már őt dupla műszak után, amikor két éjszakát dolgozott egyfolytában, épp ugyanilyen tökéletesen fésült hajjal, mintha épp öt perccel ezelőtt érkezett volna a fodrásztól. Nem tudom, mit használt a hajára, de nyugodtan reklámozhatta volna a terméket.

– Szia, Kiera. Hallottam, hogy zúzós volt a buli tegnap! – Egy hosszú, mogyoróbarna fürt tekergett a nyaka körül, miközben beszélt. A nyaka annyira karcsú és kecses volt, hogy az embernek szinte hiányérzete támadt, hol maradt róla a gyémánt nyakék.

Lelkesen bólogattam, miközben elléptem mellettük az ajtónyílásban.

– Igen, az volt! Hihetetlenül jól játszottak! – Sóhajtottam, visszaemlékezve, milyen lenyűgözően festett Kellan a színpadon. Azt szokták mondani, néhányan arra születtek, hogy reflektorfénybe kerüljenek. Kellan ilyen ember volt. Egy pillanatra eszembe jutott, mit jelenthet ez kettőnkre nézve… hosszú távon.

Jenny félrehajtotta a fejét, és kíváncsian nézett rám; a bár piros egyenpólója kiemelte domborulatait, melyek láttán elaléltak a férfiak. Ugyanakkor a legédesebb teremtés volt, akit csak ismertem, és odaadóan imádta Evant.

– Jól vagy, Kiera? – kérdezte.

Megráztam a fejem.

– Igen, csak kicsit ideges vagyok az iskolakezdés miatt. – És amiatt, hogy Kellanből komoly, világhíres rocksztár válhat. Különös érzés, amikor az ember egyszerre kívánja valaminek a bekövetkeztét, ugyanakkor kétségbeesetten retteg is tőle. Világraszóló sikereket kívántam neki, de csak akkor, ha nekem nem kell részt vennem benne. Máris itt egy újabb probléma, amelynek a megoldásán dolgoznom kell. Még szerencse, hogy az egyetem az önmegismerés időszaka.

Jenny mosolygott, és megveregette a karomat.

– Ne aggódj. Szuperokos vagy. Nagyszerűen megy majd.

Bólintottam, és nevetségesnek éreztem magam, amiért a suli miatt aggódom. Jennynek igaza volt. Kellannek igaza volt. Ismerem a helyet. Sok diákot ismerek. Sok professzort is. És van egy ösztöndíjam, amely majdnem az egész tandíjamat fedezi. Semmiért nem kellene aggódnom. Semmitől nem kellene félnem, csak a félelemtől, igaz?

Kate Jennyvel együtt bólogatott, halványbarna, szinte topázszín szemébe sóvárgás költözött.

– Igen, te annyival okosabb vagy, mint én! Nekem abba kellett hagynom egy félév után. – Együtt érzően ráncoltam a homlokom, de aztán Kate kinyújtotta a nyakát, és kikukucskált az előszobába.

– Hé, itt van Kellan? Szeretném kikérdezni a koncertről.

Elmosolyodtam, ahogy elképzeltem Kellant, amint hátradől a székében, és az emberek bámulják, miközben várja, hogy kivigyem neki a „szokásosat”. Bólintottam.

– Igen, itt van.

Képtelen voltam abbahagyni a bugyuta mosolygást, ők pedig kuncogásban törtek ki, mielőtt elhúztak volna. Mi a baj? Szuperszexi zenész a pasim, csodás hajjal, sziklakemény testtel, és a mellkasára a nevem van tetoválva. Ki az, aki nem vigyorogna a helyemben?

Beraktam a cuccom egy szekrénybe, és sietősen lófarokba fogtam a hajam; közel sem volt olyan tökéletes, mint Kate-é. A vasárnap esték általában csendesen teltek, mivel az együttes ilyenkor nem játszott, de ekkor is sok feladat adódott, és szerencsésebbnek bizonyult, ha nem hagytam a hajam szabadon himbálózni összevissza.

Amikor visszaértem a bár központi helyiségébe, láttam, hogy P.-fej pasim immár nincs egyedül. Hátradőlt a székében, egyik lábát lazán keresztbe vetette, és szívélyesen fecsegett Sammel, a kidobóemberrel.

Sam hatalmas termetű, tagbaszakadt, izmos fickó volt. Kopasz feje és szigorú tekintete miatt még ijesztőbben festett. Ő és Denny akkor barátkoztak össze, amikor Denny cserediákként tanult itt a középiskolában. Sam volt az, aki befogadta Dennyt, miután szakítottunk, amikor Denny egyszerűen képtelen volt Kellannel egy lakásban maradni. Ami természetesen, a körülményeket tekintve, érthető. Úgy hallottam, Sam és Denny még mindig beszéltek néha.

Kellan is egy iskolába járt Sammel és Dennyvel. Innen ismerték egymást. Habár Kellan néhány évvel fiatalabb volt, szoros szálak fonták Samhez és az exemhez. És sosem tudtam napirendre térni afölött, hogy néha még Kellan is beszélgetett Dennyvel.

Kellan és Sam most valami sokkal kellemesebb témáról diskuráltak, nem a tavalyi drámáról. Kellannek széles mosoly ömlött el az arcán, és néha-néha a levegőbe bökött a kezével, úgy gesztikulált. Sam, máskor tiszteletet parancsolóan szigorú vonásain kis mosollyal, hallgatta. Arckifejezéséből úgy sejtettem, hogy Kellan a koncertről mesél neki.

A fejemet ingatva elindultam, hogy odavigyem Kellannek a sörét. Egyszerűen még mindig alig hittem el, hogy a pasim már nem csak Pete bárjában játszik. Még ha máshol már soha többé nem is lép föl az együttes, ez akkor is lenyűgöző, olyasmi, amit az ember szívesen mesél az unokáinak. Mosolyom még szélesebbé vált, miközben Ritához közeledtem. Kellan gyerekekkel… még a gondolattól is libabőrös lettem.

Néhány órával később a zenekar többi tagja is megérkezett. Amikor berontottak az ajtón, Kellan a bár elülső részében tanyázott. Kate, aki szeretett volna minél többet megtudni a tegnapi estéről, végül lecsapott rá. Hallottam, hogy Kellan úgy tesz, mintha az egész szóra sem érdemes lenne, de Kate nem hagyta annyiban, és egymás után tette föl neki a kérdéseket, olyasmiket, mint: – Nem voltál ideges? Nem akartál behugyozni ijedtedben? – Kellan csak nevetett rajta, és azt mondta, nem, de nem hiszem, hogy Kate bevette, amit mond.

Miután Kate így nyaggatta egy darabig, Kellan szinte megkönnyebbült, amikor észrevette zenekari társait közeledni. Ahogy a négyes összeállt, a bárban hatalmas, fülsiketítő füttyögés és éljenzés tört ki.

Csatlakoztam a vidámsághoz; éppolyan büszke voltam rájuk, mint a törzsvendégek. Evan mosolyogva nézett körül, meleg szemében hála és elismerés tükröződött. Matt szemlátomást szörnyen zavarba jött. Az arca skarlátszínt öltött; az ajtó felé pislogott, mint aki menekülni készül. Kellan kuncogott és a fejét csóválta, miközben köszönetet intett a kezével. Úgy tűnt, mindannyiukat meghatja az ünneplés.

Kivéve Griffint, természetesen. Ő csókokat dobált mindenfelé, miközben színpadiasan hajlongott. Ha Kellan nem vág a hátára, hogy leállítsa, azt hiszem, Oscar-díj-átadáshoz méltó beszédbe fogott volna.

Kellan, még mindig a fejét csóválva, udvariasan köszönetet mondott a tömegnek, amint elég csönd lett ahhoz, hogy hallani lehessen, amit beszél. Matt azonnal az asztaluk felé iramodott, hálásan, hogy eltűnhet. Gitárosukon mulatva, Evan Jennyhez lépett, és mackós ölelésébe szorította. Kellan előretaszigálta Griffint, de a basszusgitáros még hangosan megjegyezte:

– A szerszámom örömmel fogadja a dicsőítés minden formáját… ha valaki szeretne nekem négyszemközt gratulálni.

Szememet forgatva elfordítottam a fejem, Kellan pedig ráhúzott egyet a tarkójára. Igazán, a nővéremnek hiányzik egy kereke, hogy ezzel a pasassal jár. Ha egyáltalán járásnak lehet nevezni, amit ezek ketten művelnek.

Amikor a fiúk elhelyezkedtek, Pete, a középkorú, megfáradt tulaj odalépett hozzájuk, hogy gratuláljon nekik. Ajkán halvány mosollyal kezet rázott mindegyik zenekartaggal. Bár Pete korántsem tűnt elkeseredettnek amiatt, hogy esetleg elveszíti a zenekart, úgy tűnt, nem is dobja föl a lehetőség. Kellan egyszer elmondta nekem, hogy Pete szörnyű rossz a zenekarok menedzselésében. Ez volt a fő oka annak, hogy a P.-fejek annyit játszottak a bárban. Pete és üzlettársa, Sal, egyezséget kötöttek velük, exkluzív lehetőséget biztosítva nekik minden hétvégén a bár színpadán. Ez biztos hátországot jelentett a fiúknak, ahol játszhattak, és a felszerelésüket tarthatták. Pete-nek és Salnek pedig egy ideig nem kellett zenekarok után kutatniuk, melyek behozzák a vendégeket. Mindannyiuk számára előnyös volt a megállapodás; a P.-fejek sok vendéget vonzott.

A Pete homlokán fodrozó ráncból ítélve, miközben Kellan kezét rázogatta, nyilvánvaló volt, hogy kezdi azt hinni, a zenekar lassan kinövi a helyet… ő pedig nekiállhat újra tehetségek után kutatni.

Mikor Pete otthagyta a fiúkat az italaikkal, elmentében még hátba vágva Evant, a bárban minden visszatért a szokásos kerékvágásba. A legtöbben folytatták a beszélgetést, míg néhányan személyesen gratuláltak a fiúknak. Szerencsére egyik nő sem fejezte ki elismerését Griffinnek úgy, ahogy ő szerette volna.

Néhány női rajongó szemezni próbált Kellannel, de egyik sem lépett túl a vágyakozó pillantásokon, melyekhez már hozzászokhattam. Szemlátomást egyikük sem volt elég bátor vagy elég részeg ahhoz, hogy megközelítse az asztalát, nekem pedig ez a helyzet épp megfelelt.

Az este során a P.-fejek egymás után elhagyták a bárt. Matt egyedül távozott egy-két órával azután, hogy megérkezett, mondván, még találkozik Rachellel. Griffin égnek emelte a szemét, amikor elment az unokatestvére, obszcénül mutogatva a levegőben nemi szerve felé. Hála Istennek, ő is távozott úgy egy órával később, karján egy szőkeséggel. A csaj buja, perzselő tekintettel bűvölte, miközben kifelé tartottak a bárból, és biztos voltam benne, hogy megadja majd neki a dicsőítést, melyet Griffin az imént hiányolt. Ez mindennapos eset volt. Egyszer megkérdeztem Annát, mit szól mindehhez, de csak a vállát vonogatta, és azt mondta, nem érdekli. Griffin szabadon csinálhat bármit. És ő is.

Evan zárásig maradt, és hazakísérte Jennyt, amikor a lánynak lejárt a munkaideje. Kellan is maradt. A lábát felrakta egy székre, és lélegzetelállítóan kihívó mosollyal figyelte, amint letöröltem néhány szomszédos asztalt. Rita meg őt figyelte éppannyira kihívóan.

Igen, minden visszatért a normális kerékvágásba.

Kellan nem volt hajlandó egy újabb éjszakát eltölteni a göröngyös ágyamon, ezért az ő lakásához irányította az autót. Apró, békés mosoly játszott az ajkán, amikor befordult az utcájukba. Nem voltam biztos benne, hogy azért, mert néhány napos távollét után végre hazatér, vagy azért, mert élvezi, hogy én is vele tartok. Úgy gondoltam, egy kicsit mindkét feltevés igaz.

Parányi, fehér, kétszintes háza sötétbe burkolózott, miközben leállította a motort. Amikor hárman éltünk itt, Kellan, Denny és én, a ház meleg, elevenségtől pezsgő fészek volt. Most, hogy csak Kellan lakott benne, egy kicsit csendesebbnek tűnt. Miközben kinyitotta az ajtót, azt gondoltam, talán ez az igazi oka mosolyának. Kellan nyüzsgő házra vágyott. Ezt sikeresen kiszedtem belőle, amikor megkérdeztem, nem adja-e újra ki a szobáját.

Kicsit összeráncolta a homlokát, és azt mondta: – Gondoltam rá. De nem is tudom… úgy gondolok rá, mint a te szobádra, és nem akarom másnak odaadni. – Ezek a szavak meglehetősen jólestek, de amikor azt kérdeztem, nincs-e szüksége a bérleti díjra, csak vállat vont, és azt válaszolta: – Nem, a szobát sosem a pénz miatt adtam ki. – Sóhajtott, és hozzátette: – Egyszerűen nem szeretek egyedül lenni.

Istenem, néha összetörte a szívem.

Belépve az előtérbe, tekintetemmel végigpásztáztam az ismerős helyet. Ambivalens érzések öntöttek el. Szerettem itt lenni Kellannel. Szerettem az emlékeket, melyek ide kötődtek: azt, amikor összebújtunk a kanapén, vagy amikor szeretkeztem vele a szobájában; de… Denny is itt lakott valaha.

Denny emléke itt kísértett mindenhol, itt, ahol ő is élt egykor. Ahogy a konyhapultra támaszkodott, egy bögre teát iszogatva. Hátradőlve sportközvetítést nézett a tévében. Zuhanyozott a fürdőszobában, néha velem együtt. És a szoba, a mi szobánk, amelyet először osztottunk meg együtt, párként, az a szoba volt, amelyet most Kellan nem akart újra kiadni. A kísértő emlékek itt voltak jelen legerősebben. Olyan erősen, hogy nem is voltam hajlandó belépni abba a szobába. Még csak az ajtón sem néztem be soha. Ahogy most észrevettem a csukott ajtót, miközben Kellan meg én a hálószoba felé tartottunk, az jutott eszembe, talán Kellan sem megy be oda soha. Ahogy mondtam, ambivalensek voltak az érzéseink.

Kellan odatámasztotta a gitártokot a szoba sarkába, és rám nézett. Az ágya szélén üldögéltem. Kellan lágy tekintete az apró emeleti előszobán keresztül a bezárt ajtó felé villant. – Jól vagy? – kérdezte.

Elővarázsoltam a legragyogóbb mosolyomat, és hátrakönyököltem. Kellan arca rögtön felderült. – Persze, jól vagyok. – Ez nagy vonalakban így is volt. Jól voltam. El kellett engednem Dennyt, és lassan elkezdhettem volna megbocsátani magamnak a hűtlenséget. De néha nehéz volt itt lennem, és Kellan tudta ezt. Azt hiszem, ez volt a valódi oka, hogy nem próbált meg erőteljesebben rábeszélni az összeköltözésre. Egyszerűen nem álltam készen arra, hogy nap mint nap megküzdjek a kísértetekkel.

Kellan odaült mellém, és egyik tenyerét a combomra tette; azonnal feltüzelt vele. – Örülök, hogy itt vagy – suttogta.

Felültem, és a nyaka köré fontam a karom. – Nem volt más választásom. Nem hagytad, hogy vezessem az autódat, emlékszel?

Kellan kuncogott, és hozzám hajolt, hogy megcsókoljon. Halkan nevettem magamban, ujjaimmal beletúrtam kócos hajába, és hátradőltem a párnákra, magammal húzva őt is.

Készségesen hagyta magát; simogatni kezdte a testem, és odahelyezkedett mellém. Azok a nők jutottak az eszembe, akik ezen a hétvégén vágyakoztak rá, akikkel rövidke flörtökbe keveredett, akikkel udvariasan elcsevegett, vagy akikről néha nem vett tudomást. A szívem felujjongott. Nem akarta őket. Engem akart. Engem szeretett. És, Istenem, én is szerettem, de még mennyire.

{1} A Bumbershoot 1971 óta évente megrendezésre kerülő nemzetközi zenei és művészeti fesztivál. A minden év szeptember első hétfőjén megrendezésre kerülő, több száz négyzetméter alapterületen elhelyezkedő fesztivál Észak-Amerika legnagyobb ilyen jellegű rendezvénye, melyet Washington államban, Seattle városának a szívében tartanak külső és belső helyszíneken. – A szerk.