GARY CHAPMAN & CATHERINE PALMER

Nyári szellő

GARY CHAPMAN & CATHERINE PALMER

Harmat Kiadó

Budapest, 2013

Four Seasons of Marriage #2.

Summer Breeze. Hungarian.

Copyright © 2007 by GARY CHAPMAN and CATHERINE PALMER

Hungarian edition © 2011 by HARMAT Publishig, Foundation with permission of Tyndale House Publishers, Inc. All rights reserved.

A magyar kiadás a Tyndale House Publishers engedélyével készült.

© Harmat Kiadó, 2011

Minden jog fenntartva. Kérjük, hogy a szerzők jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét!

Fordította: J. Füstös Erika

A szöveget az eredetivel egybevetette: Kaul Éva

Shannon és Frances Bledsoe-nak.

Köszönet a sok segítségért, támogatásért

és a kitartó imákért.

C. P.

Két embernek a legvadabb, legőrültebb, legcsalfább és

legmulandóbb szenvedély hatása alatt

kell megesküdnie arra, hogy holtáig megmarad

ebben az izgága, rendellenes és kimerítő állapotban.

George Bernard Shaw

ÜZENET AZ OLVASÓNAK

Egy jó történet mindennél többet ér. Nagy öröm számomra, hogy együtt dolgozhatok Catherine Palmerrel egy regénysorozaton, amely A házasság négy évszaka című könyvemen alapul. Most a második kötetet tartják a kezükben.

Saját házasságom tapasztalatai, valamint a több mint harmincéves tanácsadói munkásságom során megismert párok élete alapján ki merem jelenteni, hogy a házasságokban is megfigyelhető az évszakok változása. Előfordul, hogy a tél kellős közepén találjuk magunkat: kedvetlenek, elidegenedettek és elégedetlenek vagyunk. Máskor úgy érezzük, hogy itt a tavasz, teli reménnyel és várakozással. Olykor a nyár melegében lubickolunk, pihenünk, elengedjük magunkat és élvezzük az életet. De beköszönthet az ősz is, ami bizonytalanságot, érdektelenséget és szorongást hoz magával. Egy házasságon belül többször is megfigyelhetők ezek a ciklusok, éppen úgy, ahogy a természetben váltakoznak az évszakok. Ezt a gondolatot A házasság négy évszaka című könyvemben fejtettem ki bővebben, és bemutattam azt a hét bevált módszert, amelynek segítségével úrrá lehetünk a változékony őszön, a hideg, zárkózott télen, és elindulhatunk a reményteljes tavasz vagy a meleg és barátságos nyár felé.

E négy regényből álló sorozat a párterápiás gyakorlatomban összegyűjtött tapasztalataimnak és Catherine ragyogó írói tehetségének az ötvözete. A regények lapjain megelevenedő szereplők élete az általam megismert házaspárok döntéseit tükrözi. A történetek az egymással törődő barátok és szomszédok fontosságát hangsúlyozzák, és kifejezik a reményt, hogy a házasságokba előbb-utóbb beköszönt egy új, kellemesebb évszak.

A Nyári szellőben és a sorozat többi részében találkozhatunk fiatal házasokkal, mozaikcsaládokkal, a kiürült fészekben helyüket kereső szülőkkel és idősebb házaspárokkal. Bízunk benne, hogy egyik-másik szereplőben az olvasó felismeri magát vagy a hozzá közelállókat. Ha fájdalmas élethelyzetben van, akkor reményt és újabb ötleteket meríthet a történetekből.

Bármilyen évszak uralkodjon is az olvasó életében, hiszem, hogy élvezettel kíséri figyelemmel Öbölmélye lakóinak történetét.

Dr. Gary Chapman

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Egy regény megírása és kiadása igazi csapatmunka. Nagy tisztelettel és hálával adózom Shannon Bledsoe-nak, a Missouri Vízi Járőrszolgálat mentőtisztjének. A szövegben előforduló hibákért engem terhel a felelősség. Köszönöm az inspirációt és az imatámogatást a Michael Vitelli bibliakörébe járó fiatal feleségeknek és édesanyáknak. Frances, Carolynn, Tammara, Liz és a többiek: Isten áldja és jutalmazza meg kitartó szolgálatotokat! Nagy becsben tartom hűséges barátnőimet, akikkel együtt sírhatok és nevethetek. Janice, Mary, Roxie, Kristie, BB és Lucia: szeretlek titeket. Köszönet azoknak is, akik vállalták, hogy rendszeresen imádkoznak értem: Mary, Andrew, Nina és Marilyn.

Hálával tartozom a Tyndale kiadónak az elmúlt tízévnyi közös munkáért. Köszönöm Ron Beersnek és Karen Watsonnak, hogy ez a sorozat megvalósulhatott és ekkora örömet szerzett nekem. Kathy Olson, nélküled egy szót sem mernék leírni. Gondos szerkesztői munkád és barátságod az Úr ajándéka számomra. A remek értékesítési csapat és a tervezők – Travis, Keri, Andrea, Babette, Mavis és Victor – szintén kiérdemelték mély elismerésemet.

És végül, de nem utolsósorban köszönet illeti első számú támogatóimat, bátorítóimat, szeretteimet, vagyis a családomat. Tim, Geoffrey és Andrei: szeretetem a tiétek!

Catherine Palmer

ELSŐ FEJEZET

Derek Finley mentőtiszt összerezzent, amikor az adóvevője recsegni kezdett a hajón. Hívás érkezett a központból, Jefferson Cityből.

– Hajó veszélyben! – hallotta a diszpécser hangját. – A Tölgyes lakópark előtt, a húsz mérföldes bójánál hajó veszélyben. Dan Becker jelentette az esetet. Ismétlem, Dan Becker. A hajó több másik vízi jármű útját keresztezi, és zavarja a navigációt.

– Értettem, Jeff City – felelte Derek, s már fordította is közel kilenc méter hosszú motoros hajóját a megadott irányba. A két 250 lóerős motornak köszönhetően a jármű akár óránként száz kilométeres sebességre is képes, ám Derek nem látta szükségét ekkora száguldásnak. Ez csak egy szokványos esetnek számított.

– Rendben, Jeff – tette hozzá. – Most indulok a huszonötös bójától.

Derek gyorsított, és figyelmesen kormányozta a hajót, nehogy akadályozza a forgalmat. Egy ilyen szép, meleg napon mindig nagy a forgalom a tavon. Különösen most, az emlékezés napjához kötődő hosszú hétvégén. Ráadásul sokan ittasan is vízre szállnak. A tavakban és folyókban gazdag Missouri államban itt, az Ozarks-tavon a legcsúfabb a statisztika: errefelé tartóztatják le a legtöbb „hajóskapitányt” ittas vezetésért. Derek most éjszakai műszakban dolgozott, délután háromtól hajnali háromig volt szolgálatban. Aznap már meg kellett állítania egy hajót, miután észrevette a fedélzet peremén napozó hölgyet, akit semmiféle korlát nem védett a leeséstől. Később pedig kapott egy hívást, mert egy jet-ski tiltott területre, egy magánstég közelébe tévedt.

Derek élvezte, ahogy a motorcsónak szeli a habokat. Mint oly gyakran, most is az járt a fejében, hogy mennyire szereti a munkáját. Miután megszerezte a közgazdászdiplomát, egy évet töltött az íróasztal mellett, ám amint meghallotta, hogy az önkormányzat vízimentőket keres, otthagyott csapot-papot. Erkölcsi bizonyítványt szerzett, és bebizonyította fizikai erőnlétét. Úgy érezte, ez a munka tökéletes számára: izgalmas, kint lehet a természetben, közszolgálatot láthat el, és nagy ritkán, amikor bűntény történik, még intellektuális képességeit is próbára teheti.

A húsz mérföldet jelző bójához közeledve már látta is a bajba jutott hajót. A tó kellős közepén ringatózott, mellette sorban húztak el a különböző vízi járművek. A hajóról két, vörösre égett, fedetlen fejű középkorú házaspár lengette karját a mentőhajó felé.

– Jeff, megérkeztem a bajba jutott hajóhoz – közölte Derek a központtal. Lassított, majd közelebb érve megkérdezte a mentésre várókat:

– Jó napot! Van önök között egy Dan Becker nevű úriember?

– Igen, én vagyok! – jelentkezett az egyik férfi. – A hajó az enyém, én adtam le a hívást.

– Ha jól értem, elromlott a masina.

– Hát, nagyon úgy fest a dolog! Egész délelőtt kint voltunk és horgásztunk. Aztán elindultunk hazafelé, és már csak néhány méter választott el a kikötőtől, amikor leállt a motor.

– Mindent megpróbáltunk – vette át a szót a másik férfi. – Egyszerűen nem indul be.

– Van benne üzemanyag?

– Tele tankkal indultunk reggel – felelte Dan Becker, vörösre sült kopasz fejét vakargatva. – Nem fogyhatott ki. De azért megnézem.

Egy pillanat múlva már meg is volt az eredmény.

– Ez üres. A csudába! Nem gondoltam volna!

Derek elmosolyodott. Bár az efféle szokványos kis baleseteket unta már egy kissé, mindig örömmel segített a bajba jutottakon. Szívesen helyezte biztonságba a kapatos hajósokat, nehogy kárt tegyenek magukban vagy másokban, boldogan igazított útba bárkit, aki eltévedt a tavon, készségesen szabadította ki a megfeneklett horgászokat. Hazaérve mindig úgy érezte, aznap sem élt hiába.

– Gyakran megesik – vigasztalta a férfit. – Mit szólna, ha elvontatnám magukat? Mehetünk egyenesen a kikötőjükbe, de a Sellő Marinába is. Nincs messze, és ott tankolhatnak.

A hölgyek serényen legyezgették az arcukat, és könyörögtek, hogy kössenek ki a lakópark mellett. Végül mégis Dan és barátja kerekedett fölül.

– Menjünk tankolni! Jobb, ha elintézzük, ha már ilyen kedves a tiszt úr!

Derek erre a válaszra számított, s már nyúlt is a vontatókötélért.

– Ezt most átdobom. Kötözzék a hajó orrához!

Miközben a két férfi a hajóhoz erősítette a kötelet, Derek ellenőrizte a vontatóhorgot. Amikor elkészültek, intettek. Derek beállt a tetővel fedett kormány mögé, és elindult. A kötél megfeszült, és a vontatóakció megkezdődött.

Elfogyott a benzinjük, kuncogott magában. Életében hányszor hallotta már ezt a mondatot! Az Ozarks-tavon az ő motorcsónakján kívül még tizenkilenc hajó járőrözött folyamatosan, s fogadta a legkülönfélébb riasztásokat: a panasztételtől kezdve a vészhívásig bármit. A sikeres mentés mindig a mentőtisztek lélekjelenlétén, logikáján, bátorságán, ügyességén múlt. A legtöbb hívás rutinfeladatot jelentett, ám az éber figyelem egy percre sem lankadhatott, hiszen nem tudhatták, mikor riasztják őket valódi vészhelyzethez.

Végiggondolta, milyen magyarázattal szoktak szolgálni azok, akiknek hirtelen leáll a hajójuk a tó közepén: „Leállt a motor.” „Nem tudom beindítani.” „Tönkrement a külső motor.” „Vízisízőt húztunk, és leesett a motor!” A leggyakoribb mondat azonban ez volt: „Elfogyott a benzinünk.”

A Sellő Marina mellett elhaladva nyugtázta, milyen csinos fiatal lányok dolgoznak a benzinkútnál és hívogatják a vendégeket a domboldalon álló, tóra néző kilátással büszkélkedő étterembe. Viccesen megemelte a sapkáját, úgy üdvözölte őket. Biztos volt benne, hogy aznap még visszajön ugyanide kimenteni egy-két kapatos „tengerészt”.

– Nos, rendben megérkeztünk – fordult Dan Beckerhez és barátaihoz. Azok kioldották és visszadobták a vontatókötelet. – További szép napot!

– Uram, mennyivel tartozom a vontatásért? – kérdezte Dan.

– Csak a munkámat végeztem – felelte Derek, s integetve távozott. Közben már hívta is a diszpécsert, hogy jelentse: a feladat teljesítve, újra készenlétben áll.

Várhatta a következő riasztást. Tekintetével a vizet fürkészte, amikor hívást kapott a rádión egy kollégától. Megbeszélték, hogy a 15 mérföldes bójánál találkoznak. Mivel általában ugyanabban a műszakban dolgoztak, gyakran megálltak beszélgetni valahol a tavon. Ilyenkor kitárgyalták a folyamatban lévő nyomozásokat és a legfrissebb eseteket. Derek úgy érezte, tízéves vízimentős pályafutása alatt szinte már mindent látott. A közelmúltbeli fulladásos eset azonban alaposan feladta a leckét az egész állománynak. Öt napja, Öbölmélye közelében talált rá a víz felszínén lebegő, horgászzsinórba gabalyodott holttestre. Egyelőre nem sikerült azonosítaniuk, és eltűnt személyről sem érkezett jelentés.

Miközben az elhaladó hajókat figyelte, ismét nyugtalanító érzés kerítette hatalmába. Zavarta ez a rejtélyes eset. Ráadásul mindaddig tehetetlen marad, míg nem jut birtokukba újabb információ.

❧

A tízéves kislány szélsebesen tekerte a kerékpár pedálját, míg az élénkrózsaszín petúniákkal díszített szürke fagerendás házhoz nem ért. Ott aztán hirtelen lefékezett, de még így is nekikoccant a postaládát tartó oszlopnak. Abban a pillanatban már hallotta is édesanyja korholó hangját.

– Lydia, hol a bukósisakod? – kiáltotta Kim a verandáról. – Megmondtam, hogy nem biciklizhetsz bukósisak nélkül! Azonnal gyere be, és vedd föl!

– De ma már nem akarok többet biciklizni! – jelentette ki Lydia, majd a biciklit a kocsibeállón hagyva, szökdécselve indult a ház felé. Dereka kilátszott a vállpántos trikóból, türkizkék forrónadrágja és csillogó strandpapucsa jelezte, hogy itt a nyár.

– Felhívtam apát, amíg ti Luke-kal az orvosnál voltatok. Azt mondta, beszélni akar veled.

E mondat hallatán Kim hátán végigfutott a hideg.

– De hát tudod, hogy csak akkor beszélhetsz apáddal, ha én is ott vagyok! Ez a bírósági végzés.

– Végzés, végzés! Elegem van a végzésekből! Kit érdekel?

Lydia szerette volna megkerülni anyját, de Kim megállította.

– Mi van? – csattant föl a kislány. – Hadd menjek már be! Fel kell hívnom Tiffanyt!

– Légy szíves, ülj le egy percre! – utasította Kim, és lánya makacs arckifejezése láttán még hozzátette: – Kérlek!

– De anyu, meg kell kérdeznem Tiffanyt, hogy mit vesz föl holnap a templomba! – morogta a kislány, és nyúlánk, barnára sült lábát, karját lóbálva kelletlenül huppant le a gyékény karosszékbe. – Az ő anyukája megengedi, hogy rövidnadrágot vegyen föl a templomba, mert már egy hete elmúlt az emlékezés napja, és mindenki tudja, hogy akkor kezdődik a nyár.

– Te akkor sem vehetsz föl rövidnadrágot a templomba – jelentette ki Kim. Tiffany két évvel idősebb volt Lydiánál, eggyel magasabb évfolyamba járt nála, és a szülei meglehetősen szabadjára engedték. Lydia legjobb barátnője volt, gyakran magukkal vitték a templomba meg családi kirándulásokra, de a kislány édesanyja sosem tartott velük. Kim nem is találkozott még vele, csak annyit sejtett, hogy nemigen szól bele gyereke életébe.

Kim megrázta a fejét:

– Templomba nem való rövidnadrág, egyébként meg...

– És ha mindenki azt vesz föl? Akkor való, és kész – csattant föl Lydia, és megvetően nézett anyjára. – Te ezt nem tudod.

Kim vett egy nagy levegőt, és leült lánya mellé a másik székbe. Magában azért fohászkodott, hogy elillanjon a haragja, és képes legyen a szárnyait bontogató, gyönyörű nagylányt látni kamaszodó gyermekében.

– Lydia – kezdte, és megpróbálta leplezni rosszallását –, tudod, hogy a szabályok a javadat szolgálják, a te védelmedben születtek. A bukósisak óvja a fejedet, a bírósági végzés pedig kimondja, milyen kapcsolatban lehetsz az apukáddal. Tudod, hogy apád az utóbbi időben nem tartotta be a megegyezést. Nem sok hiányzik ahhoz, hogy felhívjam az ügyvédet. Még csak az kell, hogy elkezdj apádnak telefonálgatni!

– Meddig tart még a szentbeszéd? – vágott a szavába Lydia. – Mert Tiffany várja, hogy azonnal felhívjam, amint hazaér a plázából.

– Hogy képzeled, hogy a szavamba vágsz? – felelte Kim ingerülten. – Na jó, meg ne lássam, hogy még egyszer bukósisak nélkül biciklizel! Különben letiltom a biciklizést! És felejtsd el a rövidnadrágot! Ami most rajtad van, az is túl rövid. Jobban figyelhetnél az öltözködésedre! Már szinte tinédzsernek számítasz, Lydia. Érettebben kellene viselkedned, és ebbe az is beletartozik, mit veszel föl. És ha megtudom, hogy még egyszer felhívtad az apádat, annak súlyos következménye lesz, kisasszony! Most pedig gyorsan tüntesd el onnan azt a biciklit, nehogy Derek keresztülhajtson rajta, amikor hazajön!

– Jól van, nyugi! – csitította anyját Lydia, egy csipetnyi gúnnyal a hangjában. Fölállt, és elindult a garázs előtt hagyott bicikli felé. – Olyan morgós vagy mostanában! Folyton kiabálsz, meg kiselőadásokat tartasz nekünk! Régen úgy szerettem, amikor itthon voltál, de most már alig várom, hogy visszamenj dolgozni. Így Luke kedvét is elrontod, meg az enyémet is! Csodálom, hogy Derek még bírja! Vele is állandóan veszekszel.

– Azért ez túlzás, Lydia! Nem is szoktam kiabálni veletek, és sohasem... – ám mielőtt befejezhette volna a mondatot, lánya egy dacos mozdulattal felpattant a biciklire, és kihajtott az utcára. A kanyarban még meglibbent a haja, aztán eltűnt szem elől. Kim ökölbe szorította a kezét, és kis híján felkiáltott dühében. Ez mindennek a teteje!

Hiszen most az egész családnak Luke-kal kellene foglalkoznia, nem Lydiával! Ő a cukorbeteg! Az élete múlik azon, mit és mennyit eszik, mozog-e eleget, méri-e rendszeresen a vércukorszintjét. Az utóbbi néhány hétben mindent átnézett, amit a táplálkozásról és az egészségről tudott. És még mennyi mindent meg kell tanulnia! Tudomásul kell vennie, hogy ezentúl az injekciós tűk, a vércukormérők és az ujjbegyszúrók is hozzátartoznak az életükhöz. Már meg sem kottyantak neki az olyan szakkifejezések, mint „bétasejt”, „HLA marker”, „hipoglikémia”, „keton- és trigliceridszint”. Az első tünetek megjelenése és a diagnózis óta le sem vette a szemét a fiáról. Órákon át imádkozott érte, minden apróságon halálra izgulta magát, és ha kérdése merült föl, azonnal hívta az endokrinológust.

Idén nem merte elengedni Luke-ot a táborokba, ahol rendszerint a nyár egy részét töltötte az ikertestvérével együtt. Inkább fizetés nélküli szabadságot vett ki. Dr. Groene, a camdentoni fogorvos, aki mellett asszisztensként dolgozott, igazán megértően fogadta kérését, és ideiglenesen fölvett egy helyettest. Ám így természetesen fizetést sem kapott, és ezt bizony a családi kassza is megérezte.

Merengéséből ismerős hang zökkentette ki.

– Hol van Lydia?

A fia, Luke volt az. Most sétált ki a verandára.

– Azt hittem, az ő hangját hallom. Tiffany kereste telefonon.

– Elment biciklizni – felelte Kim, majd intett fiának, hogy telepedjen le mellé a székre. – Hogy érzed magad, kicsim? Még mindig remegsz és hányingered van, mint reggel?

– Jól vagyok, anyu – vágta rá Luke, és lehuppant a székre, ahol pár perce még ikertestvére ült. – Én is bicajoznék egyet, ha lenne hozzá kedvem.

– Miért nem mész? Szédülsz? Nem érzed jól magad? Fáj a fejed? – kérdezte Kim aggodalmasan, és már nyújtotta is a kezét Luke felé. – Hadd nézzem, nem izzadtál-e meg!

– Hagyd már, anyu! Jól vagyok! – felelte Luke, majd felhúzott térdére támasztotta az állát. – Úgy bánsz velem, mint egy csecsemővel! Megmértem a cukrom, és kutya bajom. Ne foglalkozz annyit velem!

– Akkor vedd föl a bukósisakod, és érd utol Lydiát! Biztosan örülne neked.

– Nem – mondta Luke, és homlokát ráncolva bámult a semmibe. – Valahogy semmihez sincs kedvem. Azt a hülye bukósisakot meg úgysem veszem föl soha többé!

Kim felsóhajtott. Az ő szülei rengeteget veszekedtek gyerekkorában, és végül el is váltak. Tudta, mit jelent bizonytalanságban élni. Anyja alkoholista volt, és városról városra ráncigálta a gyerekeit, miután minden állásából kirúgták az ital miatt. Kim elhatározta, hogy soha nem követi el ugyanazokat a hibákat, mint a szülei. Érettségi után rögtön recepciós munkát vállalt dr. Groene rendelőjében, és kibérelt egy kis lakást. Belehabarodott jóképű szomszédjába, a hajómotor-szerelőbe, és szinte egyik pillanatról a másikra boldog feleség lett belőle.

Igen ám, de hamarosan rá kellett ébrednie, hogy pontosan az történt, amit a legjobban szeretett volna elkerülni. Joe ugyanis egyre többször kiabált és gonoszkodott vele, ráadásul minden ok nélkül. Ikerterhessége második harmadát kezdte, amikor először megütötte a férje. Ettől kezdve pokollá vált az élete.

Nem merte elhagyni a férjét, de mellette is rettegett. Úgy érezte, tojáshéjon táncol, és csak azért imádkozott, hogy a kicsik rendben megszülessenek. Nem sokkal a szülés után ismerte meg a közeli keresztény gyülekezetet. Soha nem érzett még ilyet: innen valóságos erőt, bátorságot meríthetett. A közösségben új barátnőkre is szert tett, akik – Patsy Pringle-lel az élen – felkarolták. Az ő segítségükkel végül elmenekült a férjétől, és egy védett otthonban talált menedéket. Elvált Joe-tól, megkapta a gyermekek felügyeleti jogát, és végre új életet kezdhetett.

Aztán megismerte Derek Finleyt. Most, hogy a férfira gondolt, aki három éve toppant be az életébe és pillanatok alatt levette a lábáról, hirtelen meg is pillantotta a furgonját, amint a tó menti úton hazafelé tart.

– Megjött Derek! – kiáltott fel Luke. – Remélem, hozott nekem cseresznyés cukorkát!

– Tudod, hogy nem szabad... – kezdte Kim, de még időben elharapta a nyelvét. Hiszen néha-néha ehet egy kis édességet a fiú, csak olyankor jobban kell figyelnie a vércukorszintjére, hogy fel ne boruljon az egyensúly. Ezt már ügyesen meg is tanulta. Bíznia kellene benne. Igen ám, de hogyan bízhatna meg egy tízéves gyerekben? Amikor úgy aggódik érte!

– Odanézz, Lydia bicaja ott van hátul! – mondta Luke, és már rohant is le a lépcsőn. – Biztos elesett! És nem volt rajta bukósisak!

– Jaj, ne! – szaladt Kim is a közeledő kocsi elé. – Derek! Ugye nincs semmi baja Lydiának?

– Naná, hogy nincs! – szólalt meg az érintett, s már szállt is ki az anyósülés felőli oldalon. – Idill felé bicikliztem az országúton, amikor Derek meglátott és fölvett. Szia, Luke! Kérsz egy kis diákcsemegét? Irtó finom!

Kim szólni akart, hogy mindjárt vacsoráznak és föl fog menni a fiú cukra, ám mire észbe kapott, Luke már nyúlt is a zacskóba. Derek pedig hirtelen fölkapta és szájon csókolta a feleségét. Ő ugyan tiltakozni próbált, hiszen fejében még ott kavargott a számtalan nyugtalanító gondolat, de mégiscsak jólesett a férfi naptól átmelegedett bőrének érintése. Viszonozta hát az ölelést, és megcirógatta férje nyakát.

– Ma én vagyok a meglepetés! – szólalt meg Derek, és arcon, majd nyakon csókolta feleségét. – Remélem, nekem is jut vacsora! A parancsnok hazaküldött, mert már alig láttam a fáradtságtól. Azt mondta, dőljek le egy pár órára, meg egyek valamit.

– Még hogy nem láttál a fáradtságtól! Ez nem jellemző rád, főleg, ha épp dübörög az öbölparti!

Derek felnevetett, játékosan megpaskolta Kimet, és követte a verandára. Mindketten tudták, hogy a szolgálatban eltöltött tíz év alatt Dereknek már túl sok volt a „jóból”, túl sok hiányos öltözetű, a hajók között szökdécselő, bulizó huszonévest látott.

Kim büszkén tárta ki a bejárati ajtót, s engedett utat a házból kiáradó fenséges spagettiszósz- és fokhagymáspirítós-illatnak. Szombat volt, így reggel maradt ideje kimosni a hét közben felhalmozódott ruhahalmokat, és kisikálni a fürdőszobát.

Noha gyakran úgy érezte, hogy a feje fölött haragos viharfelhők gyülekeznek, törekedett arra, hogy szerettei békés, tiszta otthonba térjenek haza. Tisztában volt vele, hogy olykor kedvetlen meg mogorva, de bízott benne, hogy férje és gyermekei a mindennapi gondoskodásból is megérzik szeretetét.

– Az orvos szerint Luke nagyon ügyesen vigyáz a vércukorszintjére – újságolta Dereknek, amikor beléptek a konyhába. Dél körül jártak a gyermekorvosnál, miután gyorsan összeütött egy egyszerű ebédet az ikreknek. Amikor hazaértek, még végzett a mosással és kiporszívózta a nappalit.

– Tudtam én, hogy a nagyfiú megbirkózik ezzel a szörnnyel! – felelte Derek. – Kicsi a bors, de erős! És Lydiával mi újság?

– A szokásos. – Kim fölemelte a fedőt, és megkeverte a paradicsomszószt. – Holnap rövidnadrágban akar jönni a templomba.

– És az baj? Hiszen csinos a kislány, mint az anyukája. Neki is, neked is jól áll a rövidnadrág. Egyébként is, itt a nyár!

– Nehogy az ő pártját fogd, Derek! Amúgy is épp eleget feszegeti a korlátokat. Délután például, amikor mi nem voltunk itthon, felhívta az apját. Nem hajlandó fölvenni a bukósisakot. És mindennek tetejébe holnap sortban akar jönni a templomba, mert állítólag Tiffanynak is megengedi az anyja.

– És Istennek van valami gondja a sorttal?

Kim összeszorította az ajkát, nehogy valami olyat találjon mondani, amit később megbánna. Az egyetlen ok, ami miatt talán mégsem volt jó ötlet hozzámennie Derek Finleyhez, a templomba járás iránt tanúsított teljes mértékű közönye. Kim olvasott ugyan arról, hogy lehetőleg hívő emberek kössenek házasságot egymással, de csak az esküvőt követően ébredt rá, milyen sokat jelentene, ha ez kettejükre is igaz lenne. Derek sokáig lustálkodott vasárnap reggel, ha éppen nem volt szolgálatban, és valahányszor a felesége a hitről beszélgetett volna vele, egy-két semleges megjegyzésnél nem tudott többet kihúzni belőle. Soha nem kezdeményezte a közös családi imádságot vagy a lelki témájú beszélgetéseket. Ezt leszámítva minden szempontból tökéletes férjnek bizonyult.

– Hű, drágám, micsoda világbajnok illat! – csettintett Derek, miután ő is a fazék fölé hajolt. – A te főztödnél nincs jobb a világon! Nem viccelek! Anyám paradicsomszósza is finom volt, de a tiéd egyenesen verhetetlen!

Kim mosolyogva helyezett el még egy terítéket az asztalon. Derek édesanyja és ő olyanok voltak, mint a tűz meg a víz. A saját édesanyjának még ruhára is alig telt, hogy elfogadható külsővel tudjon megjelenni az állásinterjúkon, míg Derek jómódban nőtt fel St. Louishoz közel, Claytonban. Édesapja elismert szabadúszó fotográfus volt, különböző természeti és földrajzi magazinoknak dolgozott. Sajnos fiatalon meghalt autóbalesetben. Derek anyja első osztályú lenvászon ruhákban járt, és igazgyöngysort viselt a nyakában. Tagja volt egy elegáns klubnak és több jótékonysági szervezetnek. És egyetlen lehetőséget sem mulasztott el, hogy szóvá tegye újdonsült menye hiányosságait.

– Annak a séfnek a receptje, akiről a múltkor meséltem – magyarázta Dereknek, miközben a férfi a kezét mosta a mosogatónál. Pedig Kim már ezerszer megkérte, hogy inkább a fürdőszobát használja erre a célra. Persze egy férfi nem veszi észre, milyen szutykos marad utána a szép fehér porcelánmosogató.

– Akinél az anyád dolgozott Joplinban? – kérdezte Derek, s míg a törülközőért nyúlt, jól összefröcskölte a munkapultot. – Sokat tanultál tőle, ugye? Nagy hálával tartozom a fickónak. Ha lenn járunk délen, meg fogok állni az étterménél, hogy kezet rázzak vele és megköszönjem, hogy a világ legjobb szakácsnője lehet a feleségem.

– Szerintem te is kedvelted volna. Marcelnek hívták, francia volt. Bármit el tudott készíteni, még spagettit is főzött francia létére.

– És megengedte, hogy ott lábatlankodj a konyhájában?

– Az étteremben nem. Anyámat kirúgták pár héttel azután, hogy a városba költöztünk. De Marcellel akkor már volt köztük valami, úgyhogy egy ideig nála laktunk. Nem is emlékszem, meddig. A lényeg az, hogy munka után mindig főzött nekünk ezt-azt, én meg kilestem, hogy csinálja.

Derek megállt Kim mögött, és míg ő a tésztát ellenőrizte, átkarolta a derekát.

– Nem tudom, hogyan lett belőled ilyen rendkívüli nő ilyen rémes múlt után – suttogta. – De nagy szerencse, hogy megtaláltalak!

Kim hátrafordult és arcon csókolta férjét.

– Isten hozott össze minket – mondta –, de azt nem tudom, hogy mit szól a rövidnadrághoz.

– Lazíts egy kicsit, Kim! Ha Luke újra magára talál, Lydiával sem lesz semmi baj.

Kim kibújt a férje öleléséből, és levett két tálat a szekrényből. Általában elégedett volt azzal, ahogy Derek a gyermekeivel bánt. Ám ha nézeteltérés támadt köztük, nehezen állta meg, hogy ne juttassa eszébe: ne heveskedjen annyira, hiszen az ikrek az ő gyermekei. Persze Dereknek szokás szerint most is igaza volt.

– Lehet, hogy túl szigorú vagyok velük – ismerte el Kim. – Patsyvel is beszélgettem róla a múlt héten. Szerinte elképzelhető, hogy Lydia lázadása mögött csak a Luke betegsége miatti sok változás húzódik meg. Igen, ez logikus. Tudom, hogy túlzottan óvom Luke-ot, és emiatt mindkét gyerekben elültetem ugyanazt a félelmet, ami bennem van.

– Pedig Lydia ahhoz képest egész jól viseli a helyzetet – jegyezte meg Derek, és helyet foglalt az asztalnál. Kim közben szólt a gyerekeknek, hogy kész a vacsora. – Sem a sort, sem a bukósisak, sem az, hogy felhívta az apját, nem olyan nagy dolog. Ha látnád, mit művelnek a pár évvel idősebb lányok! Lydia igazán rendes gyerek.

– Hogy érted, hogy nem olyan nagy dolog, ha felhívja az apját? Tudod, milyen ember! Komolyan azt gondolod, hogy megengedhető, amit ma művelt?

– Nyugodj meg, drágám! Joe csak azért hívogatja a gyerekeket, hogy téged idegesítsen. De a közelükbe nem jöhet, ne aggódj!

– Te is aggódnál, ha tudnád, hogyan bánt velünk! Lehet, hogy te már megszoktad a részegeket, de én nem! Épp elég ideig éltem áldozatként az ikrekkel. Még ma is rettegek, ha eszembe jut, hogy találkozhat velük.

– Pedig te nagyon erős nő vagy, Kim.

– Lehet, de Joe erősebb nálam – csóválta a fejét Kim. – Pontosan tudod, hogy milyen, de mindig kerülöd a témát. És meg sem próbálsz tenni valamit. Folyton csak azt mondogatod, hogy minden rendben lesz. Néha már azt sem tudom, hogy meghallod-e egyáltalán, amit mondani próbálok! Nem is aggódsz értem? És a gyerekeket sem akarod megvédeni? Hidd el, hogy Joe nincs is olyan messze, és én nagyon félek tőle!

– De nem tud bántani benneteket. A törvény megvéd, én is megvédelek, és te is ki tudsz állni magadért. Előbb-utóbb kénytelen leszel bízni magadban és a gyerekekben.

– Hisz ők még gyerekek, Derek! Tízévesek – nézett sokatmondóan a férjére Kim, és leült vele szemben, az asztal másik végére. – Persze, sok minden megváltozott. Tudom, hogy nemsokára tizenegy évesek lesznek, és már többször is itthon hagytam őket egyedül. Nyaranta táborba járnak, vagy itthon vannak. De most, hogy Joe szórakozik velünk, Luke meg beteg lett, ez már nem fog működni.

– Figyelj, van egy ötletem!

– Derek, tudod már, hogy ki fulladt a tóba? – kérdezte Luke, miközben testvérével a nyomában beszökdécselt a konyhába. – Már megint egy részeg, aki kiesett a csónakból? Vagy gyilkosság történt? Hú, az klassz lenne!

– Tudod, hogy Derek nem mondhat semmit – figyelmeztette Lydia a fiút. – Már én is kérdeztem.

– Lydiának igaza van. Folyamatban lévő nyomozásról tényleg nem beszélhetek – helyeselt Derek, és mókásan összeborzolta Luke haját. – Nem emlékszel, öcskös? Egyébként sem az asztalnál kell az ilyesmit megbeszélni. Nézzétek, milyen finomat főzött az anyukátok!

– Utálom a spagettit! – jelentette ki Lydia. – Nem kérek. Mindig ott úszkálnak benne azok a hatalmas paradicsomdarabok. Undorító.

– Lydia! – kezdte volna Kim.

– Nem imádkozunk? – vágott közbe Luke. – Hányingerem van az éhségtől.

– Hányingered az éhségtől? Akkor ingadozik a cukrod! – mondta Kim, s már ugrott is volna föl, ha Derek le nem csitítja.

– Mindegy, csak adj már enni! És akkor jobban leszek – morogta Luke.

– Adj már neki! – erősködött Lydia egyre sápadtabban. – Anyu, szedjél neki! – ismételte meg, majd kitört belőle a zokogás. Felkapta testvére tányérját, és kimert egy adag paradicsomszószt. – Egyél, Luke! – mondta, és a fiú ajkához nyomta a kanalat. – Tessék, ezt gyorsan edd meg!

– Hagyd már abba, te hülye! – ellenkezett Luke, és kiverte a kanalat testvére kezéből. A piros szósz szanaszét fröccsent a padlón és a falon. – Ne félj, nem fogok meghalni! Nem kell rögtön pánikba esni! Elegem van már a pátyolgatásból! Mintha már haldokolnék, vagy mi! Nem halok meg, ne féljetek!

– Nana, elég lesz! – szólalt meg Derek, és határozottan Luke vállára tette a kezét. – Senki sem hiszi azt, hogy meg fogsz halni. Dehogy fogsz, kisfiam! Élni fogsz, és kész. Mindent nagyon ügyesen csinálsz, anyáddal együtt nagyon büszkék vagyunk rád. Most szépen nyugodjatok meg, és együk meg a vacsorát! Majd én elmondom az áldást, ha nem bánod, Kim.

Kim még az „ima” szót sem hallotta soha Derek szájából, hát még, hogy ő mondja az áldást. Hirtelen meg sem tudott szólalni a döbbenettől.

Derek egyik keze Luke vállán nyugodott, a másikat Kim karjára tette. Meghajtotta a fejét, és elkezdte:

– Kissé kezdünk szétesni, de most szépen meg kell nyugodnunk. Hiszen most is vigyáz ránk valaki, aki erősebb nálunk. Kérjük, segíts Luke-nak, hogy megbirkózzon a cukorbetegséggel, és segíts Lydiának, hogy el tudja fogadni testvére megváltozott helyzetét! Segíts, hogy ne legyen türelmetlen! És légy Kimmel is, aki benned bízik, s abban, hogy vigyázol a családra! Ámen.

Mindnyájan egyszerre néztek föl, Kim álla pedig kis híján leesett a csodálkozástól. Férje elismerte a fölötte álló hatalom létét! Ez még soha nem fordult elő! Igaz, hogy sem Isten, sem Krisztus nevét nem mondta ki, de legalább imádkozott. Ez is valami! Sőt nem is kevés!

Kim kissé ellágyulva, mosolyogva adta át férjének a tésztával teli tálat.

– Köszönöm, drágám. Pontosan erre volt szükségünk!

Derek szája is elégedett mosolyra húzódott. Telepakolta a tányérját, majd így szólt:

– És van itt még valami, amitől mindnyájan jobban fogjuk érezni magunkat. Tulajdonképpen ez a válasz az imámra. Az előbb már bele is kezdtem, csak félbeszakítottatok. A helyzet az, hogy hétfőn már vissza is állhatsz a munkába, Kim, a gyerekek pedig szépen itthon maradhatnak, és nem kell aggódnod értük. – Derek a hatást várva körbenézett, majd így folytatta: – Anyám telefonált. Képzeljétek, gyerekek, Finley nagyi már el is indult St. Louisból, és egy ideig itt fog lakni velünk!