SÁNTA FERENC

AZ ÖTÖDIK PECSÉT

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

„Amint ugyanis körbejárva megtekintettem szentélyeiteket, olyan oltárra akadtam, amelyen ez a felírás állott: Az ismeretlen istennek. Nos hát én ezt hirdetem nektek, akit ti ismeretlenül is tiszteltek.”

(17) Az aeropáguszi beszéd. 23.

1

Nagyon erős hideg volt, és ami ritkábban esik meg, a hideg mellett akkora köd támadt, hogy alig lehetett látni valamit.

Bent a kocsmában viszont meleg volt, a kocsmáros pedig jókedvű:

– Nos, uraim, a következő üveg az én számlámra megy! – mondta, és felemelte hatalmas termetét az asztal mellől.

– Jöhet, ameddig belefér! – mondta a kerek fejű könyvügynök, akit Svung úrnak becéztek a környéken. Nem egyébért, csak mert nagyon gyorsan járt, a sarkokon meg úgy fordult be, oly lendülettel, hogy isten őrizze, aki eléje került. – Jöhet! – mondta, és elővéve a zsebkendőjét, megtörölte a homlokát.

– Nem veszi le a kabátját? – nézett rá az asztalos. Nagyon magas ember volt, mondták is neki: ilyen ember szobafestőnek menjen inkább, ne asztalosnak, ahol éppen eleget kell hajladozni a gyalulásnál! Így szokott válaszolni rá: Hatvan koronáért adott el az én édesanyám erre a szakmára, abból lett a stafirungja, nem tehettem mást!

Így válaszolt, de ennek ellenére senki nem tudta meg, hogy mi az a hatvan korona, milyen stafírungról van szó.

– Igaza van! – állt fel a könyvügynök. – De hiszen még a sál is a nyakamban van!

– Korán akar hazamenni! – jegyezte meg az órásmester, Gyurica Miklós, aki négy esztendeje volt özvegy, és három gyermeket nevelt mindenkitől becsült tisztességgel. Mindazonáltal az a hír járta róla, hogy nem is egy kislánynak csavarta el a fejét. Izgalmasan és veszélyesen fiatal leánygyermekeknek, ahogyan a kocsmáros mondta, és – felháborítóan gazember módra, valóságos liliomtiprás, ahogyan az asztalos jegyezte meg, ha szóba került a dolog. Persze senki sem volt bizonyos benne, hogy mi történik a kis műhelyben a csilingelő, bimbamozó órák között.

– Borjúszegyet kaptam, és azért akarok korán hazaérni – mondta Svung, az ügynök. – Még ma este szeretnék egy nagyot enni belőle…

– Akkor talán nem hal meg? – kérdezte az órás hátradőlve székén, és az óraláncát megcsörgetve ujjai között.

– Micsoda?

– Azt kérdeztem, hogy akkor nem hal meg?

– Mikor?

– Ha még ma este eszik a szegyből?

Az asztalos felemelte a kezét:

– Na és ha meghal? Egyszer mindenkinek meg kell halnia…

– Újra filozófus kedvében van, úgy látszik – mondta az ügynök. – Ugye, sok disznóságot művelt ma is?

– Hát, kérem, ki-ki azt műveli, amije van neki!

– Ez az igazság! – tette le a kocsmáros az üveget az asztalra. – Ki borjúszegyet fogyaszt estére, ki pipi mellét – ha van képe hozzá! Egyébként az a véleményem, hogy borjúszegyhez csak egészen tisztességtelen úton lehet jutni manapság.

– Piszkos, nem piszkos… maga is megenné, ha tehetné! – vélte az ügynök, miközben a kabátját, sálját a fogasra akasztotta.

– Meg! Szó se róla, az vesse magára az első követ…

– Én a maga helyében – mondta Gyurica, az órás – azzal a kíváncsisággal látnék hozzá, hogy: no, kóstoljuk csak ezt a husikát, amelyikről fogalmunk sincs, hogy milyen husika?!

– Szegy! – mondta az asztalos.

– De milyen szegy? – kérdezte az órás.

– Most mondtam itt a maga füle hallatára – mondta az ügynök –, hogy borjúszegy! –Máskor tartsa nyitva a hallókáját!

Az órás felvonta a szemöldökét:

– Honnan tudja maga azt, hogy borjúszegy és nem emberszegy, teszem azt?

– Ne gusztustalankodjon – mondta a vendéglős. – A perverzitásait tartsa meg otthonra!

Az asztalos megemelte az üveget:

– Hajajj… nem mese az, gyermek! Hogy a költő szavaival éljek!

– Ne vegyék el az ember étvágyát – mondta az ügynök. – Egy Czuczor-Fogarasit adtam érte…

– Azt nekem hiába mondja, úgysem tudom, mit jelent!

– Annyi szent – mondta a vendéglős –, hogy ebben a világban már minden megtörténhet. Ha azok odakint szappant főzhetnek emberekből, akkor velünk is azt zabáltathatnak, amit éppenséggel akarnak…

Svung becsukta az egyik szemét és úgy nézett a kocsmárosra:

– Gondolja meg, hogy mit beszél! Nekem semmi közöm az egészhez, hogy maga mit gondol, de az ilyen kiszólásait tartsa meg magának!

– Semmi szükség arra, hogy ilyesmivel töltsük az időt! – emelte fel poharát az asztalos. – Ingyen ihatunk, ne késlekedjünk vele. Proszit!

Felemelték a poharaikat.

A kocsmáros kivételével valamennyien fenékig itták.

– Mit mondott az előbb, hogy milyen könyvért kapta ezt a húst? – kérdezte a kocsmáros.

– Czuczor-Fogarasi-nagyszótár…

– Az micsoda?

– Nyilván – szólt közbe az órás – valami lexikonszerű dolog, amiben benne vannak a szavak…

– Hát ha szótár, akkor nyilván szavak vannak benne, okos úr! – mondta az asztalos. – De nem mindegy az, hogy milyen szavak vannak benne. Nem igaz?

– Magyar szavak vannak benne – mondta az ügynök, aki azonnal elemébe jött, mihelyt könyvekről beszélhetett. Fel is könyökölt az asztalra, hogy hosszabb magyarázatba kezdjen, de amint felpillantott, az órás vörös hajára esett a tekintete. Elkapta róla a szemét, akkor meg az asztalos krumpliorrát látta maga előtt. Legyintett, és azt mondta:

– Mindenféle szavak vannak benne!

Már fordult is a kocsmároshoz:

– Igen jó a bora, Béla kolléga, nem is tudom, hogyan tud hozzájutni?

– A jó kocsmáros szerezzen, ez a dolga! – mondta az órás.

– Ha így beszél, akkor nem is érdemli meg, hogy ilyen bort ihat! – mondta a vendéglős, Béla kolléga, akin egyébként úgy ragadt ez a szokatlan megszólítás, hogy előzőleg közönséges – bár kedvelt és megbecsült – csapos volt ebben a vendéglőben, még a régi gazda idejében, akinek elhalálozása után elvette annak özvegyét. Igen jóravaló férj vált belőle, a környék lakói szerették is, de nem tudtak leszokni a régi megszólításról, amikor egyszerűen Bélának hívták. Lett aztán belőle Béla kolléga, hogy mindenki jól járjon, és senki ne veszítsen semmit. – Tudja maga, hogy mit jelent az, hogy ilyen bor van a maga poharában? Tudja, hogy mi mindent kell elkövetnie ezért a vendéglősnek?

A társaság helyeselt:

– Csak tréfa volt, Béla kolléga! – mondta az asztalos. – Egy ilyen régi vendég megengedhet magának egy ilyen apró tréfát…

Odafordult az óráshoz:

– Nem tudja meggondolni a tréfáit?

– És ha meggondolom, akkor nem hal meg maga is meg a védence is?

Az ügynök elhúzta a száját:

– Hagyja, Kovács úr… – szólt az asztaloshoz –, ezen már semmi nem segít!

– Maga talán segít? – kérdezte az órás.

– Nem! Ha mindenáron tudni akarja, hát egyszer és mindenkorra kijelentem magának, hogy én is meg fogok halni egyszer!

– Még kedves, hogy kijelenti… – mondta Gyurica.

– Kijelentem! Meg van elégedve?

– Ha magának kedvére van, akkor igen. Egyébként soha nem szabad idegeskedni, mert árt az egészségnek!

A vendéglős a társaság elé emelte az üveget, és így szólt:

– Azt mondom maguknak… járják nyugodtan végig a környéket. Hol találnak még ilyen borra? Melyik kocsmáros teszi kockára az egészségét, hogy ilyen bort szerezzen a vendégeinek!?

– Ez szóról szóra így igaz! – mondta az asztalos. – Szeretném látni azt a kocsmárost!

– Ezen vitatkozni sem érdemes! – helyezkedett el kényelmesebben a könyvügynök. – Még ha könyvről lenne szó, akkor magam is megjegyezném, hogy nemegyszer a szó legszorosabb értelmében lejárom a lábam, hogy kielégíthessem valamelyik régi vevőmet – de jó bort manapság ritkább keríteni, mint könyvet! Persze értékes könyvről beszélek, nem holmi limonádéról vagy malacságokról…

Az asztalos előbbre könyökölt az asztalon:

– Mondja, uram… már ne haragudjon, ha őszinte leszek, de ismerheti a természetemet, nem takargatom sem a más, sem a magam hibáját: könyv ide, könyv oda, tudom, nem kell prédikálni róla, de azt magyarázza meg nekem, hogy mit esznek rajta?

– Ilyet művelt ember nem is kérdezhet! – mondta a kocsmáros, és egyetértő pillantást vetett a könyvügynökre.

– Bah! – mondta az asztalos. – De én nem vagyok művelt ember, hanem tisztességes iparos és becsületes családapa!

Az ügynök ránézett az asztalos kövér orrára, kortyolt egyet a poharából, s végül így szólt:

– Hosszú lenne azt megmagyarázni magának, Kovács úr!

– Szóval annyira ütődöttnek néz, miszerint nem lennék képes megérteni, ha megmagyarázza?

Az órás elfintorította az arcát:

– Feltéve, ha képes értelmesen megmagyarázni!

– Magát… – csattant fel az ügynök – most sem kérdezte senki. De ha már belekotyogott, akkor válaszoljon a kérdésemre. Hány esztendeje javítja maga a családom óráit?

– Ennek semmi köze a maga könyveihez meg az olvasáshoz…

– Mindössze annyi, hogy maga évek óta tanúsíthatja, hogy ha elromlik a házban valamelyik óra, akkor nem kontárkodok a maga mesterségébe, hanem odaadom, hogy csinálja meg, és egy ujjal sem nyúlok hozzá, mert nem értek hozzá!

– Nem is ért hozzá! – mondta az órás, és szemével egy légy repülését követte az asztal felett.

– Úgy van! – mondta az ügynök. – S mert nem értek hozzá, nem is avatkozom bele a maga dolgába, így hát maga is hallgasson, ha könyvekről van szó. Hacsak nem akar éppenséggel kérdezni valamit, amit nem tud, s akkor én készségesen megmagyarázom…

– Feltéve, ha tudja – követte tovább a legyet Gyurica.

– Ha pedig nem tudom, akkor azt mondom magának, hogy kérdezze meg valamelyik okosabb barátomat, mert magam nem tudok erre választ adni!

– Na látja! Ezzel kellett volna kezdenie – emelte vissza a tekintetét az órás az asztalra, aztán az ügynök szemébe. – Ezzel kellett volna kezdenie, hogy nem ért hozzá!

A kocsmáros megtöltötte a poharakat:

– Ne hagyja bosszantani magát, Király úr! – mondta az ügynöknek, és most is, mint valahányszor, csak az utolsó pillanatban sikerült elkerülnie, hogy ne Svungnak szólítsa. – Ne törődjön vele. Ismerheti már, hogy nem érdemes vitába keveredni vele! De ami a könyveket illeti, megvallom őszintén, hogy magam is sokszor elgondolkoztam már rajta: mi a fenének az a sok papír? Boldogabb lesz tőle valaki? Mije lesz jobb annak, aki rákölti a pénzét? Szóval nehezen megy ez nekem a fejembe, bár meg kell mondanom, hogy az iskolában mindvégig kitűnő tanuló voltam, és többször szavaltam is március tizenötödikén…

– Október hatodikán nem szavalt? – kérdezte az órás ismét felfedezve az őszi legyet a mennyezeten.

– Nem…

– Pedig akkor is lehetett szavalni!

– Maga se törődjön vele! – mondta az ügynök. – Ne is figyeljen arra, ha közbeszól, egyszer úgyis elviszi az ördög, s akkor végleg elhallgat majd…

Felemelte a poharát, és körbeintett vele, nem hagyva ki természetesen az órást sem:

– Hát akkor…!

Mindannyian ittak.

Aztán Svung odafordult az asztaloshoz:

– Maga azt kérdezte, hogy mit esznek rajta, mármint ezeken a könyveken, így van?

– Így, szóról szóra… – mondta Kovács –, mert ha teszem azt, valaki ennivalóra költi a pénzét, akkor rendben van, annak megvan a maga szemmel is látható haszna, ha például hízik valaki tőle vagy visszaszerzi az erejét, vagy megjavítja a leromlott egészségét, de mit szóljak ahhoz, ha valakinek jóformán rendes ruházata sincsen, és ilyesmire költi a pénzét?

– Na látja, Kovács úr… az ilyen embert kell igazán megbecsülni! – emelte fel az ujját a könyvügynök.

– Már megbocsásson, ha az ilyen embert kellene becsülnöm, akkor alig lenne, akit becsülhetnék egyáltalán…!

– Hoppá! Miből lesz a cserebogár?! – emelte fel a hangját az órás.

– Ebben igaza van – a maga tapasztalatai szerint, Kovács úr! De csak úgy! – válaszolt az ügynök. – De ha az én helyemben lenne, és az én pozíciómból ítélne, akkor nyugodtan állíthatná, miként én azt meg is teszem, hogy igen sokan vannak az ilyen tiszteletre méltó embertársaink.

– Tudja, mi az igazság, Király úr? – szólalt meg a kocsmáros. – Ahány embert én eddig láttam, aki a könyvet bújja napestig, meg mindig csak azzal látni együtt, az mind korábban meghalt, mint a többi. Elvitte a tüdőbaj meg a hátgerince, a sok görnyedés, szóval mind hamarabb patkolt el, mint a többi. Ha pediglen így van – és így van, mert magam tapasztaltam –, akkor ugyan mi a fenének nekem a könyv? Nincs igazam?

Gyuricához fordult, mint aki részéről bizonyos lehet a helyeslésben.

– A hátgerincnek attól semmi baja nem lesz! – mondta az órás.

– Már hogyne lenne, ha úgy görnyednek fölötte, mint valami nyomorékok?

Király, az ügynök megérintette a kocsmáros könyökét:

– Egyáltalán nem a hátgerincről van szó, Béla kolléga! Arról a nemes örömről beszélünk, amit az olvasás szerez az embernek, az értő és a szomjas léleknek, a műveltségre és tudásra vágyó szellemnek, hogy úgy mondjam. Ami örömet nyújt a felüdülni kívánkozó, az élet sok szennyétől szabadulni kívánkozó léleknek. Nem akarok más példát említeni, csak a magamét, ha megengedik. Amikor este kezembe veszem valamelyik illusztris és másoktól igen nagyrabecsült szerző művét, akkor úgy érzem magam, mintha fürdőt vennék, mintha kellemes zuhany alá állanék, ahol a szavak helyettesítik a víz cseppjeit, melyek sűrű sorokban követik egymást, valósággal ráömölve az ember lelkére, és tisztára mossák a rárakódott szennytől. Ilyenkor aztán úgy érzi magát az ember, mintha abban a bizonyos paradicsomi állapotban leledzene, amikor tudvalevőleg még nem ismerte a rosszat, és lelke egy volt a világmindenséggel, hogy így fejezzem ki magam. Amikor – hogy például ezt említsem meg – azt olvassa az ember, hogy a pillangók könnyű libbenéssel szállottak tova a virágok borította rét selyme fölött; és a napsugár örömmel játszadozott a szárnyaikon, és mit tudom én, arrább a kis patak csobbanásai hallatszanak botladozva a kövek ezüstjén, és az égben, mely egészen kék, madarak röpködnek, és daluk betölti a vidéket, arrább pedig az erdő hűvösében őzek ugrabugrálnak, és olyan magasztos az egész természet, és a levegő maga is oly friss, nem úgy, mint itt bent a kövek és kémények között, mondom, ilyenkor behunyja a szemét az ember, és úgy érzi, hogy maga is ott van a rét közepén, és mindez a szépség ott körülötte történik… Szóval kérném: ez az a szépség, amiről beszéltem itt az előbb…

Király elhallgatott egy pillanatra, hogy kivegye kabátja belső zsebéből a zsebkendőjét.

Az asztalos megjegyezte:

– Nem mondom… én is ki szoktam vinni a gyermekeket kirándulni, csak ne lennének olyankor annyira tömöttek a villamosok.

– Az azért van – mondta a vendéglős –, mert mindenki csak akkor menne. Vasárnap vagy szombaton!

– Hát nekem talán akad máskor időm? Én is csak akkor tudom kivinni őket… De ha a város jobban törődne a közlekedéssel, akkor nem kellene olyan tumultusban utazni senkinek!

– Azért arról sem szabad megfeledkezni – mondta a kocsmáros –, hogy az én legénykoromban még a villamos sem járt odáig, ha maga is a Hűvösvölgyre gondol? A Széna térnél vége volt az egésznek…

– Az lenne tulajdonképpen a rendjén való, ha az embernek lenne egy kis telke a hegyek között, persze olyan helyen, ahol már közművesítettek is!

– Másként nem is érdemes! – mondta a vendéglős.

Gyurica megkopogtatta az ügynök vállát:

– Ha maga, teszem azt, borjúszegyet eszik vacsorára, akkor is jönnek magának a pillangók meg a csobogások ott a köveken?

– Akkor is! Mit szól hozzá?

– Hát… Ami azt a zuhanyt meg a vizet illeti, az magára is férne… Csak azt nem tudom, hogy ha ennyire odavan az ilyesmiért, akkor miért nem szerez ezért a szegyért valami pillangócsobogást magának, ha már azért a másik könyvért képes volt szegyet szerezni?

– Ha rám hallgat – folytatta az asztalos a vendéglőshöz hajolva –, akkor azt a lőrinci telket vette volna meg. Kész város épült már ott. És milyen kellemes környezet! Ráadásul Lőrinc olyan magasságban van, mint a Gellérthegy…

– Most már mindegy! – válaszolt a vendéglős. – Majd hozzálátunk a háború után…

– Mikor? – fordult hozzá Gyurica. – Mikor akar hozzálátni, jóember?

– Majd a háború után! Mit bámul?

– Semmit! Jó humorérzéke van magának…

– Ha nem a háború után, akkor a háború alatt! – mondta az asztalos.

– Meg a Pimpőke a gumirádlin! – mondta Gyurica.

– Örüljenek, ha megvakarhatják a hátukat, ha viszket…

Odafordult az ügynökhöz:

– Szóval akkor is jönnek magának a pillangócsobogások, ha szegyet eszik előtte?

Király ránézett:

– Látta? Látta, hogy meg akartam magyarázni nekik, hogy mi a szép és felemelő az olvasásban? S nézze, hogy miről beszélnek most?

– Na és…? Csak nem gondolja, hogy egész előadást tarthat itt róla? Beszéljen inkább arról, hogyan készíti el otthon a borjúszegyet…

– Áh…! Borjúszegy… – emelte fel a fejét a kocsmáros. – Hát figyeljenek csak rám, kérem! Az én feleségem a következőképpen szokta csinálni…

Felemelte a poharát, hogy a szegykészítés részletezése előtt felhajtson belőle, de Gyurica közbeszólt:

– A magáé a szegy vagy a Király úré?

– A Király úré, természetesen…

– Akkor legyen udvarias, és hagyja Király urat beszélni!

– Nem szóltam semmit! – dőlt hátra sértődötten a székén a vendéglős.

– Nahát!

Az ügynök lesepregette maga előtt az abroszt, a morzsákat a tenyerébe gyűjtve.

– Ha úgy gondolják, akkor szívesen elmondom, hogy magam hogyan szoktam készíteni. Ez persze nem zárja ki azt, hogy Béla kolléga felesége, akit a magam részéről is igen tisztelek mint háziasszonyt, nem készítheti el különbül és ízletesebben… szóval: a spékelésen kezdődik a dolog. Ezen múlik minden!

– Pontosan így van! – tette a tenyerét az asztalra Kovács, és egyetértésre váró tekintetet vetett a kocsmárosra, de az nem viszonozta a pillantását.

– Vannak azok a bizonyos hártyák a szegyen, ezek a rétegek, vagy hogyan is nevezzem őket? Ezeket szépen behasítjuk, kis táskákat készítünk benne, hogy a spékelés beleférjen…

– Úgy van, pontosan úgy van… – bólintott az asztalos.

– Ami fontos, az az, hogy ne csak a töltelékeket készítsük el, hanem legalább annyi gondot szenteljünk a spékelésre! És mivel spékeljünk? A pirított szalonna! Olyan szalonnára gondolok, amelyik nincsen egészen ropogósra pirítva, hanem éppen csak hogy üveges legyen, értik, hogyan mondom? Hát ezt kell szépen beletűzdelni a szegybe, de akkor még nincs vége a dolognak. Most kell beletenni azt, amitől a legfinomabb lesz… Mit gondolnak, mi lesz az? Nem tudják, kérem! Én ezt egyébként egy olyan valakitől tanultam, akinek az egyik rokona Eszterházy-szakács volt. Képzelhetik, hogy nem akármilyen konyhát vezetett – szóval úgysem jönnek rá: sajtot kell beletenni! Úgy, ahogyan mondom! Az ember szép kis szeleteket csinál a sajtból, nem nagyokat, olyan fél ujjnyi hosszúságú és egészen, de egészen vékony szeleteket. Na most aztán: ezeket a szeletkéket bedugdossa szépen a szalonna mellé, persze előtte ezt is megborsozza egy keveset, nem is kell mondani… Mi történik ettől a sajttól? Hát ez a lényeg, kérem! Mert ez a sajtszeletke, amikor a hús már bent van a sütőben, elkezd szépen olvadni. Olvad, olvad, szép lassan süti az ember, ugyebár, és vigyázva, hogy állandó legyen a hőmérséklet, olvad, olvad, és kérem tisztelettel, átjárja az egész húst ennek a sajtnak az íze, az aromája. Hogy úgy mondjam, egész szép hártyával borítja be a húst ez a megolvadt sajt… Hát ezt kell aztán megkóstolni!

A vendéglős megmozdult a helyén:

– Szeretném én látni azt a szegyet, amit maga így készít!

– Hogy azt szeretné látni?

– Azt! – mondta a vendéglős, és odafordult az asztaloshoz. – Látott már maga jó sültet, szegyet különösen, fokhagyma nélkül? Na, mondja meg: látott vagy nem látott?

Svung nem engedte szóhoz jutni az asztalost:

– Na persze… Hát az is van benne! Az csak természetes! Az, kérem, annyira természetes…

A kocsmáros tovább magyarázott Kovácsnak, és nem vette figyelembe az ügynök szavait:

– Látott olyan sültet vagy nem látott? Nem én mondom meg, hanem maga!

– Fokhagyma nélkül nincs sült! – mondta az asztalos.

– Nem is lesz! Nem is lesz, efelől megnyugodhat! A feleségem a következőképp csinálja…

Gyurica felkönyökölt az asztalra:

– Halljuk, halljuk…

– A következőképpen csinálja: veszi azt a borjúszegyet, ugyebár. Nem nagy darabot, olyan háromnegyed, egy kilósat, megmossa szépen…

A vendéglős eltolta maga elől a poharát, és mind a két könyökét az asztalra helyezte. Majd a széket is közelebb húzta:

– Két vízben mossa meg, ugyebár, mert egy léből az nem ér semmit. Ezután következik a tej! A tej bizony, amibe szépen beleáztatja – nem hosszú ideig, világért sem, csak éppen hogy benne maradjon egy kevés ideig, de azért annyi ideje legyen…

– …hogy felszedjen valamennyit a tejből! – bólintott helyeslően az órás, és a szeme sarkából az elnémult ügynökre pillantott.

– Hogy felszedjen valamit belőle, úgy van! Na mármost: ezután következik a szegynek a felhasítása. De hogyan? Azt kérdezem én, hogy hogyan? Magának mindegy például, hogyan fűrészeli fel azt a deszkát, amivel éppen dolgozik? Hogy merről áll hozzá, és melyik oldalról, vagy milyen irányból kezdi vágni? – fordult az asztaloshoz.

– Dehogyis mindegy! Éppenséggel hogy nem mindegy… Jól is néznénk ki, ha csak úgy nekimennék, mindegy, hogyan!

– Na, látja! Egyáltalán nem mindegy itt sem, hogy hogyan és melyik oldalról kezdi vágni a szegyet…

Az órás felemelte a poharat.

Közben elismerően, bátorítóan bólintott az asztalos felé:

– Nem értek a maga szakmájához – mondta –, de tökéletesen igaza van! Nem is lehet jó asztalos, aki nem tudja mindazt, amit maga most mondott…

– Mondtam? – ráncolta össze a homlokát Kovács. – Én, kérem, még semmit sem mondtam tulajdonképpen! Ha az összes furfangját el akarnám mondani, akkor nem is tudom, hogyan érnénk a végére…

Az órás érdeklődve nézett Kovácsra:

– Nyilván nem mindegy az sem, hogy milyen fával van dolga.

– Hogyan képzeli? Hogy az mindegy lenne? Tudja, hányfajta fával dolgozik egy mesterember? Nem is képzeli, hogy hányfajta fával van dolgunk…

A vendéglős már harmadszor nyitotta szóra a száját, most kihasználta a pillanatnyi szünetet – amíg az asztalos felemelkedve a helyéről, közelebb húzta magát az asztalhoz –, és megszólalt:

– Tehát elkezdi a feleségem vágni a szegyet, mégpediglen a következőképpen. Leteszi a deszkára…

– Ott van például a tölgyfa – emelte fel a hüvelykjét Kovács –, erős, nem száladzó, sima port adó deszka, egészen szívesen fogadja a fűrészt, már úgy értem, hogy a többihez viszonyítva…

– Veszi a deszkát – emelte fel a hangját a kocsmáros –, és ráteszi a húst…

– Azért a többihez viszonyítva – folytatta az asztalos –, mert vannak ritkábban használt anyagjaink, amiket aztán igazán csak nagy fáradsággal lehet megmunkálni. A gyertyánra, a kőrisre gondolok elsősorban, a juharról, ébenről nem is beszélek, habár a kőrist talán még ezek után kellett volna említenem, egy időben a tiszafával. Bár azt is meg kell mondanom, hogy az utóbbival nekem nem volt dolgom, eltekintve az inasidőmtől, de ha őszinte akarok lenni, hát akkor azt kell mondanom, hogy csak amit hallottam róla, arról beszélhetek inkább. De hát legyen őszinte az ember, nem igaz?

– Persze! – mondta Gyurica.

– Azért mondtam én is – sietett megszólalni a vendéglős –, hogy nem mindegy az, hogy hogyan áll hozzá az ember például a húsokhoz. A szegyet azt leteszi a feleségem a deszkára, veszi a kést…

Gyurica közbevágott:

– Ejnye, Béla kolléga! Igazán jobban ügyelhetne az illendőségre. Ha emlékezetem nem csal, akkor a Király úr kezdte elmondani, hogyan készíti a szegyet. Lehetne annyi tapintat magában, hogy hagyja végigbeszélni…

Az ügynök elmerült tekintettel nézett az órás szemébe:

– Nincs igazam? – kérdezte tőle Gyurica.

– Nem szégyelli magát? – kérdezte csendesen bólogatva az ügynök. – Azt hiszi, nem látom, hogy mit művel itt?

– Maga megkergült, jóember! – méltatlankodott az órás. Körülnézett a társaságon: – Felszólalok az érdekében, s akkor ilyen hangnemben válaszol nekem… Szóljanak hozzá?!

A kocsmáros megfogta az asztalos hajtókáját:

– Pontosan úgy kell belehasítani a húsba, ha szegyről van szó, ahogyan a húsnak a rétegződése is halad…

Az asztalos készségesen bólintott, és rátette a kezét az órás vállára:

– Ez nem azt jelenti – mondta –, hogy ne bírnék ismeretekkel a tiszafát illetően is…

– Igazán szégyellhetné magát! – nézett továbbra is Gyurica szemébe az ügynök.

– Mi baja van velem?

– Öröme telik az ilyesmiben felnőtt ember létére?

Gyurica megvonta a vállát:

– Mondom, hogy mindig baja van velem…

Megnyílt az ajtó, és a ködből alacsony, feltűrt gallérú emberke lépett be, eléggé körülményesen fordulva meg maga körül, és üggyel-bajjal téve be az ajtót.

– Nem lehetne valamivel gyorsabban mozogni, édes uram? – emelkedett fel a vendéglős a helyéről. – Semmi szükség, hogy nyakunkra hozza valamelyik légóst!

– Jó estét kívánok! – mondta az emberke, és fél kézzel még a kilincsen levette a kalapját, aztán lelépett az alacsony lépcsőről. – Szívesen csinálnám gyorsabban, de nem megy…

Most vált láthatóvá, hogy az egyik lába hiányzik, és a nadrágszárából holmi bot lóg ki, nagy gumigömbbel a végén.

– Így már más…! – mondta Gyurica. Megfogta a poharát, hátradőlt a helyén, és így szólt az ügynökhöz: – Nem tenné meg azt a szívességet, hogy leveszi az ábrázatomról a szemét?

– Szégyellhetné magát! – mondta immár harmadszor Király, aki nem tudta elfelejteni, hogy Gyurica miatt nem fejezhette be előadását a szegyről. – Nincsen magában semmi tisztelet semmi iránt!

– Már megint felelőtlenül nyilatkozik! Legalább annyira szeretem a szegyet fokhagymával és anélkül, mint maga vagy a Béla kolléga felesége! Nagy a köd kint, barátom? – nézett az új ember felé, aki koppantva igyekezett a pult felé, közben a kabátját gombolgatva.

– Hát kérem… – mosolygott a vendég – lehetne kisebb is.

– Egyszer én olyan ködben voltam – kezdte Kovács, az asztalos –, hogy nem láttam az ujjamat sem, ha magam elé tartottam. 1929-ben volt, lent dolgoztam abban az időben Békéscsabán. Egyébként az volt az érdekesség az egészben, hogy augusztusban történt…

– Augusztusban nincs köd! – mondta Király elfordulva a székén, hogy szemügyre vehesse az új vendéget.

– Ha azt mondom, hogy van, akkor ne kételkedjen benne, hanem várja meg, amíg megmagyarázom! Éjszaka jöttem hazafelé gyalog, és valami víz mellett haladtam el. Már eléggé hűvös volt az éjszaka, és végig a víz mentén olyan jó egy méter magasságig csupa köd volt minden. De csak lent a föld színén, mondom, úgy egy méter magasságig…

– Az nem köd volt, hanem pára!

– S a köd az mi, az nem pára?

– Már megbocsát, ha a köd pára lenne, akkor párának neveznék, és nem ködnek, ennyit igazán tudhatna.

A vendéglős – Béla kolléga – már a pult mögött állt, és megszokott mozdulattal törölte végig a bádogot:

– Mivel szolgálhatok?

– Hát kérem… – mosolygott az emberke – én magam sem tudom, mit kérhetnék?

– Hát… csak gondolkodjon, aztán majd akad valami!

Az emberke zsebkendőt húzott elő, és aprót köhécselve megtörölte az orrát meg a száját.

– Megfáztam… – mondta, és rámosolygott az asztalnál ülőkre.

– Hideg idő… hideg idő… – mondta az ügynök, és eltakarva a száját ásított.

– Na… azért messze van ez még a hidegtől! – jelentette ki az asztalos.

– Persze hogy messze van még az egészen hideg téli időktől – mondta Király –, de az évszakhoz viszonyítva eléggé kitesz magáért.

– Akkor – mondta Gyurica, szemét az új emberen nyugtatva – mondja azt, hogy hűvös, és ne azt, hogy hideg…

– Milyen precíz lett hirtelen!

– Egyáltalán nem vagyok precíz, ami az ilyesmit illeti, de szeretem, ha tisztességesen fogalmaznak… Uram! Kérjen forralt bort, azt hiszem, az fér most a legjobban magára! – mondta emelt hangon.

A kis ember mosolygott, és a kocsmároshoz fordult:

– Látja, az valóban jó lenne most nekem…

– Uram! – mondta a vendéglős. – Ne hallgasson arra, amit az az ember mond! Tegyen úgy, mintha nem is hallotta volna! Forralt borom nem volt, nincs, és nem is lesz egyelőre…

Az emberke végigtörölte az arcát is a zsebkendővel. Aztán Gyuricára nézett, és ismét megjelent az arcán a kisfiús, félszeg mosolygás: – Úgy látom, hogy jókedvükben vannak.

– Mivel szolgáljak, uram? – kérdezte Béla kolléga, és ujjaival dobolni kezdett a pult bádogján.

– Talán… adjon egy fél liter bort, ha szabad kérnem!

– Egy fél liter bor! – mondta a vendéglős, leemelve a fedőt a pultba illesztett porcelánról.

– Hát ez meg hogyan történt magával, tisztelt úr? – intett a vendég lábára Gyurica, miközben a kezébe vette a poharát. – Kívül a kaszárnyán, valahol Oroszországban? Vagy miféle nyalánkság?

– Ne csináljon viccet az ilyesmiből! – mondta az asztalos. – Ha le akar ülni, uram, hát csak tessék ide hozzánk…

– Nagyon szépen köszönöm! – mondta a jövevény, és kezében a poharával odabicegett az asztalhoz. – Jó estét kívánok! – köszönt újra, amikor az asztalhoz ért. – Ha nem veszik rossz néven, akkor valóban leülnék egy pillanatra…

– Üljön csak nyugodtan! – mondta Kovács. – Sok jó ember kis helyen is elfér… tessék csak, tessék!

Helyet csinált, arrább húzta a székét.

– Igen megköszönöm – mondta a féllábú –, de talán levetném a kabátomat is, elég meleg van itt bent…

– Persze hogy vegye le – állt fel Király szolgálatkészen, miközben figyelmeztető pillantást vetett Gyuricára, aki elhúzta a száját az ügynök nagy igyekezetén. – Majd segítek magának, bajtársam, adja csak ide…!

Segített levetni a kabátot, aztán a féllábú szabadkozása közben odavitte a fogashoz, és felakasztotta a magáé mellé.

– Emberek vagyunk, kérem! – telepedett vissza az asztalhoz.

A vendéglős is visszatért a helyére. Hozta a vendég rendelte bort. Letette eléje, aztán helyet foglalt, elővette a cigarettáját, és sorba kínálta a társaságot.

– Mi van? Feltörtünk, Béla kolléga? – kérdezte Gyurica, miközben rápillantott a Darlingos dobozra. – Annyit sír, mint egy mosakodós kislány, s közben vagyonokat rejteget a zsebében…

A kocsmáros jólesően elmosolyodott:

– Á, ne gondolja! Egy századostól kaptam ajándékba.

– Én a magam részéről soha nem kedveltem az ilyesmit – mondta Kovács, miközben figyelmesen válogatva kivett egy cigarettát a dobozból. – Őszintén szólva nem is tudom megérteni, hogy mit szeretnek rajta az úriemberek? Nincs ebben semmi jó, éppen olyan, mintha kölnivizet szippantana az ember…

– Mit szeretnek… mit szeretnek? – vett ki Király, az ügynök is egyet a dobozból. – A flancot! Azt kedvelik benne! Ne higgye azt, Kovács úr, hogy ízlik nekik! Nem ízlik azoknak sem, de hát mutatni kell a módot. Meg a nagyuraságot! Hogy azt mondja: légy oly bátyám, parancsolj venni belőle! De nem ízlik egyiknek sem, csak hát a flanc, hogy az meglegyen!

Az asztalos bólintott:

– Azt hiszem, igaza van Király úrnak! Talán nem is szívják, amikor egyedül vannak, legalábbis férfi nem szívja. Abból gondolom, hogy egy alkalommal voltam egy igen jómódú embernél, még segéd koromban, amikor Budán dolgoztam a Tuschek és társánál. Az az úriember aztán megkínált engem valami dobozból, egyik rekeszben Levente volt, a másikban meg ilyen Darling. Úgy tartotta a dobozt, hogy én ebből vegyek, de ő a Leventéből gyújtott rá…

A kis ember megmozdult a széken:

– Talán… az történhetett, hogy a vendégeinek tartotta a finomabbat, maga pedig az erősét szerette!

– Ez is lehet – mondta Kovács –, mindenesetre ő a Leventéből gyújtott rá…

– Flanc az egész! – mondta Svung. Megvárta, amíg a vendéglős tölt a pohárba.

– Nekem elhihetik, hogy flanc az egész! Nem azért mondom, de a szakmámnál fogva sokat megfordulok ezeken a helyeken, és elmondhatom, hogy ismerem őket. Ennyi esztendő alatt? Nem rossz emberek ezek, de sokat adnak olyasmire, amit mi nem is igen tartunk fontosnak.

A vendéglős végigtörölte a poharakat:

– Így igaz! – mondta. – Amikor még fent a Hűvösvölgyben dolgoztam, a Balázsnál, hát ott is laktam egy istenáldotta jó és becsületes családnál, szűken voltunk, igaz, de mind dolgos, tisztességes ember, az egész család. Hát ott lakott velünk szemben egy főtanácsos. A minisztériumban volt valami igen nagy úr. Hát az, kérem szépen, minden áldott reggel teljesen meztelenül kiállt az erkélyre, és ott tornászott, csapkodta a karját meg ugrált meg hajladozott meg ütögette a mellét. De akár tél, akár nyár volt, mindig csinálta, minden áldott reggel…

– Biztos mániája volt! – mondta Kovács.

A kis ember megtöltötte a poharát. A vendéglős természetesen nem töltött neki, de most várakozó pillantással méregette, és várta, hogy megkóstolja a borát.

– Ha szabad nekem is beleszólnom – kezdte az új ember –, én egy alkalommal voltam egy ilyen úri családnál…

– Mi a foglalkozása, ha szabad kérdeznem? – szólt közbe Kovács.

Az emberke elmosolyogta magát:

– Én kérem… – kissé megbólintotta a fejét – fényképész vagyok. De… hadd tegyem mindjárt hozzá, hogy tulajdonképpen művészi fényképész vagyok. Keszei. Keszei Károly.

Gyurica, az órás behunyta az egyik szemét, és azt mondta: – Áhá!

– Nem dicsekvésből mondom – folytatta a fényképész –, de manapság, amikor annyi a szakmánkban a kontár, mint még soha talán, úgy érzem, nem szükségtelen ezt kihangsúlyozni.

– Szóval fényképészmester – bólintott az ügynök.

– Művészi fényképész! – hagyta helyben az asztalos. – Olyan ez, mint akár az én szakmámban is. Ott sem mindegy, hogy hogyan dolgozik az ember. Az emberek összespórolják a kis pénzüket, hogy valami szépet kapjanak, ne csak a jót, tetszik érteni, hanem szépet is! Tehát nem mindegy, hogy hogyan dolgozik a mesterember! Így van?

– Tökéletesen így van! – mondta Keszei. – Ha pedig szabad azt is megemlítenem, hogy milyen örömet képes okozni, amikor az ember a maga, hogy úgy mondjam, egyéni és kiforrottabb ízlését érvényesíteni tudja egy másik illetővel szemben – akkor tűnik ki igazán, hogy mennyi minden múlik egy jó szakemberen, jelen esetben ugyebár egy művészi fényképészen…

Az ügynök arrább tolta a poharát:

– Hát az ízlések, ugyebár, nem egyformák. Én a magam részéről csak azt szeretném lefixálni, hogy nem lenne semmi értelme az életnek, ha mindenkinek egyforma lenne az ízlése! Én ki merem jelenteni, hogy akkor nem is óhajtanék élni. Akárhová mennénk, ugyanazt látnánk mindenütt. Aztán itt vannak a könyvek. Az író csak egyforma dolgot írhatna, s mi lenne akkor a sok mély dologgal, ami benne van, és nem jöhet elő vele, hogy úgy mondjam, mert csak egyforma dolgok kellenének? Isten ments, hogy bármiben is egyformák legyünk. Ki-ki szeresse azt és úgy, ahogyan az neki jólesik!

A fényképész nyugtalan mozdulatot tett, és elpirulva szólalt meg:

– Azért én úgy gondolom – ha ugyebár szabad nekem egyáltalán gondolni bármit is –, úgy gondolnám, kérem szépen, hogy a fennköltebb ízlésnek azért joga van bizonyos erővel élni az irányban, hogy az alantasabb vagy a kevésbé fejlett az mihamarabb megváltozzon! Erre, hogy úgy mondjam, a fennköltebbnek joga van!

Gyurica újra lehunyta a fél szemét, és azt mondta, de most valamivel csendesebben:

– Áhá!

– Tetszett szólni valamit? – kérdezte a fényképész.

– Azt mondtam, hogy: – áhá! – mondta az órás. A fényképész elpirult. Elvörösödött az egész arca, és azt mondta:

– Mire tetszett érteni?

– Semmire! – mondta Gyurica. – Csak beszéljen tovább, tisztelt úr…

– Ne törődjön vele! – mondta Kovács. – Szereti bosszantani az embereket…

– Szóval, arra gondolok, hogy ha mi magunk már megtanultuk, vagyis birtokába jutottunk a nagyobb tökéletességnek, akkor talán kötelességünk az elmaradókat mintegy ösztökélni, biztatgatni arra, hogy változtassák meg a véleményüket, és adják fel addigi álláspontjukat…

– Áhá! – mondta harmadszor is Gyurica, és felemelte a poharát. – Ebből lesz a cserebogár! – mondta, s hosszút kortyolt a borból.

– Mi lesz ebből? – kérdezte az asztalos.

– A cserebogár! – mondta Gyurica, és így folytatta. – Hát akkor isten-isten, és igyunk arra, hogy mindenkinek az tetszedjen, ami neki tetszik!

– Úgy is van! – mondta a vendéglős. – Ne fosszunk meg senkit az örömétől, ha a csúnyácska szép az ő szemében, hadd örüljön vele!

– Őszintén szólva, jómagam is azon a nézeten vagyok – mondta az ügynök –, hogy ha a főtanácsosnak az okozott örömet, hogy meztelenül táncoljon ott fenn az erkélyén, akkor táncoljon vagy mit csináljon, ameddig csak éppenséggel akar! Én ezt most, kérem szépen, egyáltalán nem szarkasztikus ízzel mondtam, hanem nagyon is komolyan. Elvégre az ad értelmet az életünknek, hogy bizonyosak vagyunk arról, hogy jogunkban áll azt tenni, ami a saját elhatározásunkból ered. Ha nem így lenne, nevezhetnénk-e magunkat embernek egyáltalán? Nem így van?

– Bizony… bizony! – mondta a vendéglős.

– Úgy igaz, ahogy mondta! – szólalt meg Kovács. – Ez akkora igazság, hogy csak az ördögnek nem tetszene!

A fényképész megforgatta maga előtt a poharát:

– Na, persze… persze…