SÁNTA FERENC

HÚSZ ÓRA

Krónika

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

I
7 óra

Az asszony tojást hozott, friss uborkát, hagymát, héjától fosztott kenyeret.

– Fogyasszák egészséggel… Jobban esik majd utána a pálinka is!

– Látja – mondta a férfi –, tudja az asszony, hogy mi kell a férfiembernek…

Az asszony letette a tálcát az asztalra:

– Ez az én emberem is mindig ide ülteti magát a fák alá, majd azt tetszik hinni a végén, hogy egyebünk sincs, csak ez a lóca meg az asztal… Tessék gyorsan, úgy jó az, melegen!

– De még töltsünk egyet… – mondta a férfi, s már töltötte is a poharakat. Igen erős pálinka volt, szilva, legalább hároméves. – Egészségére!

– Isten éltesse! – néztem az asszonyra. Az a reggel volt egyébként, amit a legjobban szeretek. Némi pára van a levegőben, a nap könnyű függönyön keresztül jut a földre, a pára nem szállt még fel a fűről, levelekről, s ettől meg-megcsillan a táj, messzire hallatszanak a hangok, s az ég tele van madárral.

– Egészségére! – biccentette meg a fejét az asszony. Aztán nézte, hogyan látunk hozzá a rántottához. Amikor ismét rátekintettem, láttam, árnyék ül az arcán, s ahogy néz bennünket – lassan meghajtja a fejét.

Csendesen mondta:

– Csak fogyasszák egészséggel… – és megigazítva kendőjét, ment vissza, fordult csendesen a ház felé.

– A fia jutott az eszébe – mondta a férfi.

Villát tett elém:

– Tessék, amennyi jólesik!

– Köszönöm. Nem emlékszik, ki mondhatta magának, hogy ez a Varga rendőr most valamerre?…

– Tudja a jó Isten! Beszélik. Aztán vagy igaz, vagy nem. Minden megeshet… Tudja: azóta sem jött az haza a falujába! Bevitték a kórházba, ment vele az orvos is, mert nem tért még magához, és vérzett kegyetlenül… Aztán rendbe szedték valahogyan, de ide már nem jött vissza. Aztán figyelje meg: ha találkozna valakivel itt a faluban, akit Vargának hívnak, az rögtön hozzámondja majd, ha kérdi, hogy ők nem az a Varga család, amelyikből ez a szerencsétlen való, hanem a másik. Azért mondják, hogy a szégyent elkerüljék… Vitte a családját is, csak az apja meg egy testvére van itt, azok együtt laknak.

Meghámozott egy uborkát, és elém tette:

– De nem hiszem én, hogy rendőr lenne, mert ha más nem is merné bántani, de az igazgató elvtárs, a Jóska, hogy már úgy mondjam a nevét, ahogyan szoktam, az megtalálná még a föld alatt is, és levétetné véle az egyenruhát…

– Gondolja?

– Olyan biztos az, ahogyan most itt ülünk!

Szótlanul ettünk egy darabig.

– Tudja… – mondta kis idő múlva – úgy van aztán most, hogy hát két ember van, aki nem teszi be ebbe a faluba a lábát. Az én fiam az egyik, a másik meg az a Varga! Oszt nem is volt semmi dolguk egymással, s az Isten tudja, mikor látták egymást utoljára, van annak tán hat esztendeje is, ha igaz…

Elnevette magát, s ahogyan az ilyen parasztemberek szokták, ha keserűségükben nevetnek, megrázta a fejét:

– A jó Isten tudja, micsoda világ ez… – no együnk!

Felvágta hosszára az uborkát.

– Mióta nem volt itthon a fia?

– Rég, nagyon rég… Rögtön azután, hogy megtörtént vélem és Jóskával, evvel a mi igazgatónkkal a dolog, rögtön azután jött, s kereste a Jóskát, leste valósággal, mint a farkas, de az meg nem volt itthon, járta a vidéket, két hétig is nem volt idehaza. Így aztán nem találhatta az én fiam. De azt mondja nekem: Édesapám! Jól figyeljen rám! Mához egy hetire én eljövök magukért, s úgy készüljenek, hogy jönnek velem, s ide többet nem teszik be a lábukat. Amijük van, viszünk mindent, bútort, malacot, semmi itt ne maradjon… itt maga többet egy kapanyelet sem fog meg! Nekem még akkor gipszbe volt a karom, hagytam, hadd beszéljen. Megértette, édesapám? – mondta. – Megértette, amit mondtam? Mához egy hetire jövök magukért, s többet aztán még csak ide se gondoljanak!

– Hová vitte volna magukat?

– Őhozzájuk. Úgy mondta, hogy megleszünk mink náluk, szép lakása van, akkor őszön kapta a gyártól, munkáslakás… Hát hogy odavisz minket! Nem szóltam, hadd beszéljen – gondoltam. De aztán egy hetire meg is jött, két autóval meg emberekkel, a barátaival, még ketrecet is hoztak a disznónak. Pakolunk, édesapám! Igen köszönöm, édes fiam, hogy ennyire gondolsz ránk, de azt mondom én neked, hogy hiába jöttél, mert nem megyünk mi innen sehová egy tapodtat sem! Na, akkor aztán látta volna! Előbb szép szóval, aztán meg hogyan kiabált! Majdnem baj lett ott belőle – az anyja, az meg sírt szegény, nem tudta, mit szóljon, s ki mellé álljon. Így telt az idő, míg végül azt mondta ez az én fiam: Hát figyeljen reám, édesapám! Azt mondja meg énnékem: Milyen ember az, aki a falat kenyeréért magán hagyja a szégyent, s akképpen sompolyog vissza a vályúhoz, mint a kutya, ha hagyja a disznó? Milyen ember az, azt mondja meg énnékem!? Hallgattam. Hát én megmondom – azt mondja –, nem ember az, s úgy érdemli a sorsát, ahogyan van! Néztem s hallgattam. A kocsiról még azt mondta: Engem ide aztán ne várjanak! Mert ki maga szántából áll újra kötél alá, ahhoz énnékem közöm nincsen többé…

Kenyeret tűzött a villájára, és megmártotta a tálban.

– Hát azóta aztán nem jött, s nem megyek én sem!

– Látogatóba sem?

– Nem! Ismerem a fiamat – én neveltem –, nem engedne be!

Megáll a kezében a villa:

– Hát tán mindenki menjen el? Azt mondtam én akkor néki: ide rendelt a sorsom, ide születtem, hun lenne hely máshun az én számomra? Itt maradok, tettem, amit tettem, s akárhogyan jöjjön is, akármi jöjjek is ezután: maradok! Tán mindenki szedje a cókmókját?

A kutya jött felénk a fák közül, szép, nagy, fehér állat, komondor, akkora, akár egy borjú. Felszagolt az asztalra, aztán megfordult maga körül és lefeküdt. Épp az embernek a lábához, s mindjárt nyújtotta is fel a lábát a férfi térdéhez, és úgy kaparta végig a nadrágját.

– Eredj, te! – mondta a férfi. – Ez is utánam koslatna mindig… Na látja: ezzel is mit csináltam volna a városban, a fiam házában? Így van ez jól, így bizony… Na eredjél, öreg!

Eltettem a késemet, és megtöltöttem a poharakat.

– Elég volt? – nézett rám.

– Bőven! Nem is találkozott azóta a fia Jóskával?

– Nem! Nem, hála Istennek… De a Jóska, az itt volt egyszer nálam, hintóval jött, tartott hazafelé valamelyik majorból, bekiáltott, s hogy kimegyek, azt mondja nékem, még abban az időben volt ez is, gipszbe volt még a karom: Ide figyelj, Anti! A te fiadat én háromszor láttam, amikor keresett engem… No – gondoltam! Mert nem hazudik ez a Jóska, nem hazudott világéletében. Ott voltam, s láttam, de kimentem a lakásból a konyha felől, máskor meg a kerten mentem haza, hogy elkerüljem… Tudtam, hogy igazat mond, s azt is tudtam, hogy ha az én fiamra egyet ráütne, az menten elpusztulna, mert akkora ereje van ennek a Jóskának, s még senki elől meg nem futott gyerekkora óta. Hát csak ezt akartam mondani neked, Anti!… S ment is tovább, szólt a kocsisának, hogy hajtson. Így volt! Elkerülte, hogy baja ne legyen a fiamnak, megfutott inkább! Pedig revolver volt nála, s akármit csinál, kutya baja sem lett volna… Olyan idők voltak azok!

– A felesége meglátogatja néha a fiát?

– Meg, hogy az istenbe ne! De, tudja… ha a Jóska jön erre, vagy találkozik vele valahol, akkor csak elfordítja a szemét. Most volt egy hete, hogy Jóska kint járt erre s bejött, aztán jött az én feleségem, sarlózni volt a disznónak valami zöldet, jön, s megy a ház felé. Köszön neki a Jóska, ez meg, a Bözse, csak nézte a földet, és Jóskára egy pillantást sem vetett. Azt mondja Jóska: Nem békéltél meg, Bözse? Csak ment tovább, mintha nem is hallotta volna. Lásd – azt mondja Jóska –, két asszony néz így rám a faluban, a te feleséged, meg a Vargának a nénje. Éppen egyformán néznek engem!

Megáll egy pillanatra a beszédben, és megtölti ismét a poharakat.

– S tudja: elgondolkodom én néha ezen! Az én feleségem meg a Vargának a nénje, azok néznek így egyformaképpen a Jóskára. Egymásra meg ők sem vetnek soha egy pillantást sem. Így nézik a Jóskát s így egymást is. Pedig ezek egy fedél alatt voltak, az én Bözsém meg a Varga Juli. A cselédházban ugyanegy szobában laktak, s ott nőttek fel születésük óta. És lám! A Jóska meg én meg a Varga meg akit a Varga megölt, a Kocsis Benjámin – mi is mind egy vályúbul való cselédek voltunk egy birtokon, egy uraságnál, egy nyomorúságban, egyforma sorsban. S mi lett vélünk? Én ezt a karomat már nem tudom úgy használni, mint annak előtte. Ennek köszönhetem, ennek a Jóskának! A Bénit meg, a Kocsis Benjámint a Varga ölte meg. Ő lőtte le, akivel egész cselédsorsukban egy kenyeret ettek, s egy bánat alatt voltak! A Vargát meg ez a Jóska üldözte el innen a szülőfalujából! A fiam itt kereste napokig a Jóska halálát, pedig Jóska hordozta őt magával pendelyes korában, ezt az én fiamat, s tán még szóra is ő tanította, mert az ő nyomába járt mindig, ott bukdácsolt a Jóska sarkaiban amikor épp hogy járni tudott még… Micsoda világ ez? Azt mondja meg énnékem, hogy micsoda világ ez?

– Egészségére!

– Egészségére! – emelte a poharát. – Milyen világ ez? Tán a fiamnak nincs igazsága? Van annak, s nem is akármilyen, tudom én azt! A könny a szemembe szökött, amikor kifordultak az autókkal az udvarról, s ment, hogy ne lássam többet. Ha én itt az igazságot össze akarnám szedni, hogy odaadjam a maga tenyerébe, hogy mind láthassa, le kéne járnom bizony a lábamat, hogy mind összegyűljön, ahány helyen van, annyi helyről! Mit csináljak véle? Ülök; teszem újra a dolgom s – hallgatok!

Elővette a dózniját, és cigarettát sodort magának.

– Mennek reggel Jóskával? – gyújtott rá, s fújta el a füstöt.

– Megyünk! Jöjjön velünk, nézze meg ezt az új gépet…

– Láttam már, tegnap még a Bábosikban volt, de Jóska átparancsolta onnan, mert erős neki a domb. Mikor megy a grófhoz?

– Holnap…

– Azon is van annyi néznivaló, mint a gépen…

– Van… – álltam fel. – Mondja meg, hogy köszönöm a tojást!

Felállt, s elindultunk hátra, az ösvény felé, mely kivezetett a dűlőútra. A kutya ott paskolt a nyomunkban. Eljött egészen az árokig, s ott aztán megállt, ahogyan jó kutyához illik: egy lépést sem el a portától!

II
8 óra

A gazdaságnak ez a majorja kissé távolabb esett az országúttól. Gyümölcsösön mentem keresztül először, aztán egy kis dombocskán szőlő között, s végül egy vegyszeres kukoricatáblán, talán harminc holdon. Megizzadtam, mire átvergődtem rajta, de az oldalánál ott volt mindjárt az út.

A motor ott állt, nem messze attól a helytől, ahol kibukkantam, egy nagy eperfa árnyékában. Ketten álltak mellette. A magasabbik embernek a kabátja a kormányra volt dobva, az inge felgyűrve egészen a könyökéig, a keze tele olajjal, a sapkája feltolva a homlokából. A másik ott állt mellette, és fújta a füstöt, valamivel alacsonyabb volt, elöl kopasz, s már eresztett némi pocakot.

Ez nyújtott kezet először:

– Éppen ebben a pillanatban mondtam, hogy nem a porlasztóval van a hiba, hanem e miatt az átkozott és elvtelen proletárliberalizmus miatt romlott el a motor! Most mondja meg őszintén: úgy jó néhány évvel ezelőtt történhetett volna ilyesmi?

A másik leguggolt a motorhoz, a könyökével csúsztatta feljebb a nadrágot a térdén. Csak a csuklóját nyújtotta, és fel sem pillantva megkérdezte:

– A barátja felutazott már neonfényes fővárosunkba datolyát zabálni?

A másik elővette a zsebkendőjét, és megtörölte a tarkóját:

– Ha nincs ez a Kádár-féle proletárliberalizmus, már régen messze járnánk! Arról nem is beszélve, hogy diktatúránk hősi korszakában soha nem vette volna magának a bátorságot egy pártbizottsági motor, hogy elromolni merészeljen…

– Honnan jönnek? – kérdeztem.

– A Vörös Hajnalból – mondta a motoros. – Sötétebb a legsötétebb éjszakánál. Volt már náluk?

– Voltam.

– Ismeri az elnöküket?

– Igen.

– Akkor vágná el mindannyiunk torkát, amikor azt büntetlenül megtehetné, vagy legalábbis amikor úgy gondolhatná, hogy nem jönnek rá, hogy ki tette!

– Ez még hagyján… – mondta a másik, miközben cigarettával kínált. – Ez még hagyján, de kilenc mázsa dinamitja van otthon, hogy megfelelő időben felrobbantsa a népköztársaságot. Kennedytől kapta borítékban születése napjára. Íme a liberalizmus gyümölcse!

A motoros nem törődött vele, a szerszámait emelte ki a vászonból:

– Szívből utál minden kommunistát, s úgy kell neki a szövetkezet, mint hátára a púp…

– A falu meg megválasztotta elnöknek – fújta ki a füstöt a másik. – Egyébként valóban ért a mezőgazdasághoz, és mindent megtesz, hogy menjenek valamire!

– Annyit hazudik, ahányat lép! Bevitte a fél családját a vezetésbe, az egyik ilyen bizottsági elnök, a másik amolyan, s még volt pofája elém állni, hogy a lányát vigyük el tanfolyamra, őt akarná könyvelőnek. Lesül a képemről a bőr, hogy egyáltalán szóba állok vele. „Elnök elvtárs…” – és nem szakad a fejemre az ég!

– Hová süllyedt a proletárdiktatúra! – sóhajtott a másik. – Egyébként egyetlen szövetkezet a járásban, amelyiknek nincs adóssága semmi, csak valami elenyésző kölcsöne, és harminchárom forintot fizetnek majd az ősszel egy munkaegységre…

– Amíg rá nem jövök, hogy csinálják! – mondta a motoros. – Még a megyéből is kikergetném a gazembert! Visszautazott már a barátja neonfényes fővárosunkba?

– Már tegnap reggel…

– Mondja meg neki, ha majd utánamegy, hogy ne feledjen banánt is zabálni – a keserves úristenit! Én meg nem tudom, hová adassak hamarabb traktort, hová osszam azt a néhányat, ami van, s ami nincs éppen bedögölve… A Várat kikozmetikálták már? Ha nem lehetne tízezer traktort venni az árából, akkor egyet sem! De így aztán lesz kék termünk, lila termünk, pepita előcsarnokunk meg kupolánk, hogy a franc essen belé, meg zöld vécénk. Én meg tegnap lejártam a lábamat, hogy kétezer forintot kerítsek a banktól, hogy legyen mit szétosztani harminc ember között, akik három hónapja nem láttak egy fillért sem, mert nem dolgozik rajtuk kívül senki az égvilágon, csak a hasukat süttetik… Nesze neked, új vonal, liberalizmus…

A köpcös rám vágott a szemével:

– Hiába, nem lesz itt rend, amíg ki nem emelünk egy-két embert a bolyból, hajnalban és rövid úton!

– Úgy, ahogy mondod! Rendet csinálnék én huszonnégy óra alatt!

– Csinálj rendet egyelőre a motorodban – aztán ráérsz a többire is! Hát mit szól mindezekhez? – nézett rám.

– Látták az új trágyaszórót Jóskáéknál?

– Megérkezett?

– Meg! Most mondta az öreg Balogh Anti, hogy Jóska átküldte a Ganyó részre…

– Ki mondta magának? – nézett fel a motoros.

– Balogh Antal…

– A majori?

– Az!

– Ott volt nála?

– Igen…

– Gratulálok! Bizonyára jól eldiskuráltak?

– Beszélgettünk. Lassan mindenkit megismer az ember…

– Meg! – mondta gyorsan rám vetve a tekintetét. – Meg. Ha másképpen nem, hát madarat tolláról, embert barátjáról!

Felemelkedett, és törölni kezdte a kezét egy rongydarabbal.

– Mondja meg tiszta lelkére… szóba tud állni azzal az emberrel?

A másik nevetett:

– Volt már a grófnál?

– Holnap megyek…

– Na, mondja el majd, hogy mit beszéltek! Egyszer már nekem is meg kellene néznem. Nem láttam grófot tizenöt éve legalább! Nem nézzük meg egyszer, Bohati elvtárs?

– Nem! – mondta a motoros. – Én csak egyféleképpen nézném meg, de azt ne adja meg neki az Isten!

Most, hogy a kezét törölgetve egészen felénk s egyúttal a napba fordult, látni lehetett jól az arcát. A szeme karikás, az arca nyúzottan fáradt, a szájvonala keserű.

– Mondok én magának valamit a múltkori beszélgetésünkhöz…

Közelebb lép, és törölgeti kezéről az olajat:

– Ha engem innen leváltanának, ebből a funkcióból, ahol most vagyok – ránéz a köpcösre, és úgy ismétli –, ha egyszer leváltanának ebből a munkámból, és jönne a helyemre valaki más, aki aztán egy idő után nagyobb eredményt mutatna fel, mint én, s azt mondaná: íme, többet értem el! – akkor annak az elvtársnak nyilván igaza lenne. De! – és ezt akarom én mondani. – Abba az ő eredményébe bizony benne lenne az én tizenöt esztendőm is, úgy, ahogyan az a tizenöt esztendő volt! S e nélkül a tizenöt esztendő nélkül én bizony nem tudom, hogy mit mutathatna fel őelvtárssága, ami különb s jobb, mint az enyém volt! Ez így igaz! Csak – még azt nem tudjuk, hogy mi lesz, amit felmutat! Békét! – mi? Olyan gyönyörűséges békességet, hogy süket minden ettől a nagy békességtől! Olyan ez a békesség házról házra és faluról falura… hogy összeszorul tőle az embernek az ökle!

– Mondtam – jegyezte meg a köpcös –, nem lehet élni ebben az átkozott és elvtelen liberalizmusban! Egyáltalán: hogyan merészelnek nyugodtak lenni az emberek? Most már bizonyisten végveszélyben a proletárdiktatúra…

A motoros elrakta a szerszámokat, és felvette a kabátját:

– A grófjának pedig adja át kézcsókomat mint legkevesebbet, ami minden békés állampolgárnak kijár…

Berúgta a motort, és feltette a védőszemüveget:

– S ha ismét találkozna Balogh Antallal, mondja meg neki, hogy meghatott és boldog vagyok, és igazán hálásan köszönöm, hogy ha velünk nem is, de nincs ellenünk… Nem is tudom, hogyan köszönjem meg neki a proletariátus nevében, mindenesetre adja be majd jutalmazási kérvényét az össznépi államhoz!

A másik elhelyezkedett a hátsó ülésen:

– Menjen ki valamelyik nap a Dózsába, és ismerkedjen meg az új agronómussal. Kíváncsi vagyok a benyomására!

Indulóban még visszaszólt a motoros:

– Adok magának egy találós kérdést: a művet dicsérjük, az alkotót gyalázzuk. Hogyan van ez?

– Ne felejtse el a Dózsát! – kiáltotta a köpcös. – Jóskának meg mondja meg, hogy üdvözlöm, és kívánok neki egy jó általános gépszerelőt az állami gazdaságba és vasárnapra terített betlit…

Az út itt megkanyarodik, nagyot kerül egy kis mocsaras kedvéért, de kis gyalogösvényen fele olyan távolság az út a faluig. Keresztülléptem az árkon, és friss tarlón indultam toronyiránt, a tarló után a tanítók földjén haladva keresztül, gyenge, rosszul tartott kukoricák között.