Kötter Tamás

Rablóhalak

KALLIGRAM

2014

KALLIGRAM

2014

Copyright © Kötter Tamás, 2013

ISBN 978-80-8101-798-8

Elektronikus verzió: Takács Gábor

„Jobb gazdagnak lenni, mint szegénynek

Jobb fiatalnak lenni, mint öregnek”

(Cher)

„Íme, az új nemzedék, ajkán a régi csatakiáltások,

s hosszú napokon és merengve átvirrasztott éjszakákon

át tanulja a régi hiteket; és várja a sorsát, hogy végül

is kilépjen a szennyesen kavargó káoszba, dicsőséget és

szerelmeket hajszolni; az új nemzedék, mely az előzőeknél

jobban retteg a szegénységtől, és jobban isteníti

a sikert; s mely felnövekedvén azt látja majd maga körül,

hogy minden isten halott, minden háború megvíva,

s megrendült minden hit az emberben…”

(Fitzgerald, F. Scott: Az Édentől messze)

A Mars

„Bárhonnan nézzünk is engemet,

nekem nincsen semmi értelmem.

Mesterségesen létrehozott én,

elfajzott emberszabású vagyok.

Olyan lény, amilyen elméletileg

nem is létezhetnék. Személyiségem

vázlatos csupán, kialakulatlan,

és csak szívtelenségem

lényegi és állandó.”

(Bret Easton Ellis, Amerikai Psycho)

A hetvenes években általánossá vált az a vélemény, hogy az ezredfordulóra, de legkésőbb kétezertízre robotok dolgoznak majd az emberek helyett, megoldódnak az üzemanyag-problémák, nem lesz többé éhezés, a technika uralma, s ezzel együtt az általános béke és jólét ideje következik. Az emberek egy nyelvet beszélnek, és nem léteznek többé a nemzetek. Az egyes rasszok szép lassan eltűnnek és olyan keverék emberfaj jön létre, mint amilyenné Michael Jackson vált a kilencvenes évek végére: se nem fehér, se nem fekete, se nem férfi, se nem nő, se nem felnőtt, se nem gyerek.

A tudósok úgy vélték, hogy a technikai fejlődés eredményeként az emberiség képes lesz kilépni a Naprendszerből, meghódítja a világegyetemet, távoli bolygókon kolóniákat hoz létre, új fajokkal veszi fel a kapcsolatot, és végül elhagyja a Földet, hogy más bolygókon telepjen le.

Ebben az időben sorra jelentek meg az űrutazással, a jövőkutatással, a robotokkal és a lehetséges idegen civilizációkkal foglalkozó könyvek. A diszkókban a lézer fény, a színpadokon űr-rock hódított.

Még a tudósok közül is sokan úgy vélekedtek, hogy az egyiptomi és maja piramisokat földönkívüliek építették, a Bibliában Ezékiel próféta egy űrlandolást örökít meg, az ősember nem az evolúciónak köszönheti a szellemi fejlődését, hanem annak, hogy a földönkívüliek megtermékenyítették az ősanyákat, és a legendabeli Atlantiszt idegen, magasabb intelligenciájú lények alapították, akik az emberiség hajnalán elhagyták a földet, magára hagyva az emberi fajt.

Egy másik elmélet szerint a barna törpe, a Nibiru bolygó a kulcsa az idegen kultúráknak. Ennek a teóriának a hívei azt vallották, hogy ez a bolygó az idegen civilizációk űrbázisa, itt szállnak fel és le az ufók. Bizonyítékként a maja naptárat hozták fel, amely, bár a maják maguk biztosan nem láthatták, pontosan megjelölte a Nibiru helyét.

A NASA néhány munkatársa, és aztán jó néhány tudós is, az egyik űrszonda Marsról készített fényképein egy óriási emberarcot, piramisokat és leszállópályákat fedezett fel.

Magyarországon is sorra alakultak az ufo- és más, az űrkutatással foglalkozó klubok, természetesen a hatóságok és a párt ellenőrzése mellett. A marxista-leninista világnézet, ellentétben a nyugati demokráciákkal, kevésbé tolerálta azokat az elképzeléseket, hogy az osztályharc helyett idegen civilizációk alakították az emberiség történetét.

A sci-fi magazinok pályázatokat írtak ki arról, hogy milyennek is képzeljük a jövőt. Az iskolákban fogalmazásokat kellett írni, vagy rajzokat készíteni a huszonegyedik századról.

Általános iskolában én is írtam egy fogalmazást, Élet a Marson címmel. Rajzokat is készítettem hozzá.

Úgy képzeltem, hasonlóan a tudósokhoz, hogy az emberiség elhagyja, a háborúktól és a környezetszennyezéstől tönkretett Földet, és a Marson telepszik meg.

A rajzomon holdjárók és robotmunkások gyűjtötték a ter meléshez szükséges kőzetet meg ásványi anyagokat, aratták le a termést a hatalmas üvegházakban. Az emberek természetesen nem dolgoztak, csak irányították a munkát, vagyis a robotokat. Ezen kívül semmit sem csináltak, csak szórakoztak meg sportoltak. Persze akkor, általános iskolás koromban, a szórakozáson inkább csak a játékot értettem.

Az emberi kolóniákat, és a félig földbe épített, bunkerszerű gyárépületeket lézerágyúk és robotjárőrök vették körül, mivel az emberek állandó harcban álltak a marslakókkal, akik vissza akarták foglalni tőlük a bolygót.

Farkas Bertalan, az első és egyetlen magyar űrhajós, miután visszatért a Földre, sokat szerepelt a tévében, járta az országot, és előadásokat tartott az űrről, a szebb és békésebb jövőről és az űrkutatás eredményeiről. Neki is, hasonlóan a tudósok többségéhez, az volt a véleménye, hogy a huszonegyedik század az űrkutatás és a robotok évszázada lesz. Sajnos az én általános iskolámba nem jutott el Farkas Bertalan, de a tévében mindig megnéztem, amikor szerepelt.

Egyszer apámmal is próbáltam beszélgetni a technikai fejlődésről meg azokról a dolgokról, amiket a jövőről olvastam vagy hallottam. Apám azt mondta, hogy a jövőkutatás faszság és merő fantazmagória az egész, amivel a tévében, az újságokban meg az iskolában tömik a fejünket. Sosem jutunk el sehova, mert a világűr végtelen. Idegenek pedig nincsenek, mert ha lennének, már rég elfoglalták volna a Földet. A robotok – már ha lesznek – majd fellázadnak, és az emberek ellen fordulnak. A vízből készült benzint pedig a nácik már feltalálták, csak a dokumentumokat az amerikaiak ellopták a második világháború végén. A képlet most is megvan, de az Egyesült Államok, a Szovjetunió, az arabok, az izraeliek, a Vatikán, a nagy autógyárak meg olajtrösztök összefogtak, és nem engedik nyilvánosságra hozni.

Gyerekfejjel ésszerűnek tűnt, amit apám mond. Éppen akkor láttam egy második világháborús filmet, amiben az amerikaiak tényleg megszerezték a vízből készült hajtóanyag képletét a németektől, de a kormányuk végül úgy döntött, hogy az iratokat egy páncélterembe rejti el, hogy senki se férhessen hozzá a titokhoz. Azokat, akik tudtak a németek találmányáról sorra meggyilkolta az amerikai titkosszolgálat.

Apám szerint a nemzetek sosem tűnnek el. Mindig is voltak és mindig is lesznek. Azt mondta, hogy nézzem meg az eszperantót, amit a kommunisták találtak ki, de még ők sem beszélik. Tanácsként hozzátette, tanuljak meg inkább németül, angolul vagy legalább oroszul, mert a nyelvtudással legalább lehet valamit kezdeni az életben.

Viccesen megjegyezte, hogy ott van a Szovjetunió, ami ugyan egy hatalmas, ásványi kincsekben és munkaerőben gazdag ország, de az oroszok még egy kávéfőzőt sem tudnak rendesen összerakni, nemhogy robotokat építeni. Aztán elmondott egy viccet a szovjet technikáról: „Honnan lehet tudni a Szovjetunióban, hogy lehallgatnak a lakásodban? Hát onnan” – hangzik a válasz –, „hogy eggyel több szekrény van a szobában.”

Bár sok mindenben igazat adtam apámnak, titokban mégis azt reméltem, hogy a jövőt illetően téved. Kiszámoltam, hogy az ezredfordulón leszek harminc-, kétezertízben negyvenéves.

A nyolcvanas évek végén összeomlott a Szovjetunió és vele a teljes keleti blokk.

A videokorszakkal együtt nálunk is megjelentek a Mad Max-filmek, sötét jövőt jósolva az emberiségnek. Ekkor már szó sem volt a béke és bőség időszakáról, a munka nélkül megélő emberiségről, a vízzel hajtott autókról és a robotmunkásokról. A sci-fikben könyörtelen harc folyt a vízért, a benzinért és az élelemért, egy elállatiasodott, erőszakos világban.

Az egész világon terjedni kezdtek az űrszekták. A vezetőik – jobbára egyszerű szélhámosok – tanításai szerint az emberiség valamelyik távoli csillagról származik, és a hívők oda is jutnak majd vissza a haláluk után, hogy immár egy felsőbbrendű kozmikus lény alakjában elnyerjék az örök életet. Néhány szektavezér, akit abnormális módon hidegen hagyott a híveik vagyona, a sportkocsik, a drága éttermek, a luxusvillák és a playmatek, csoportos öngyilkosságokra vette rá a követőit. Az újságok és tévéműsorok szörnyülködve tudósítottak az újabb és újabb szekta-öngyilkosságokról.

A tudósok újabb generációja fedezte fel magának a Mars-arcot, és a bolygón található piramisokat. Ezeknek a tudósoknak az elmélete szerint az „arc” és a piramisok egy küszöbön álló kozmikus katasztrófára hívják fel a figyelmet, akárcsak a maja naptár, amely 2012-re teszi a világvégét.

A gimnázium végére műszaki érdeklődésem megcsappant, matematikából és fizikából csak közepes lettem, és többé nem olvastam fantasztikus dolgokat.

Az érettségi után a jogi karra vettek fel.

Az egyetem után egy nemzetközi ügyvédi irodában helyezkedtem el. Gyakran reggel kilenctől éjfélig dolgoztam, néha hétvégén is. Harmincéves koromra megházasodtam, és annyi pénzt kerestem, hogy amikor a feleségemmel beköltöztünk az első közös lakásunkba, felvásároltam a fél Ikeát.

Negyvenéves koromra partner lettem ugyanannál a nemzetközi irodánál, ahol az egyetem után helyezkedtem el. Elváltam, és majdnem feleségül vettem egy fotómodellt, de végül meggondoltam magam. A válás után új lakásba költöztem, de ezt már egy lakberendező rendezte be méregdrága art deco bútorokkal. Bejárónőm volt és saját sofőröm a szolgálati kocsimhoz. Többé nem kellett korán kelnem, általában tíz órára jártam be a munkahelyemre.

Augusztus eleje van, csütörtök délelőtt. Az irodámban unatkozom. A nap lágyan ringatózó vörös pont a szmogban.

A két tenyeremet rányomom az ablaküvegre, és az ujjaim közötti résen át bámulom az irodaház alatti úton a forgalmat, ahogy a zöld jelzésre vonaglik egyet, aztán megint megmerevedik.

Az üveg meglepően meleg, annak ellenére, hogy az irodámban kellemes hűvös van. Az előbb állítottam be a klímát tizennyolc fokra. Izzadok. Leveszem a kezem az üvegről, és a tenyerem után ott maradt zsíros folton át bámulom tovább a szomszéd irodaház ablakait, az antennákat a tetőn, a galambrajokat, ahogy fel- vagy éppen leszállnak, meg egy repülőgépet, ami az irodaház felett húz el a pepsi kék egén.

A telefon csengése visszaránt a délelőttbe. Nem veszem fel. A titkárnőm újrapróbálkozik a kapcsolással. Megint kicsöng, aztán újra.

Anélkül, hogy felvenném telefont, kimegyek a szobámból, de még a folyosón is hallom, ahogy újra és újra megszólal.

A folyosón összefutok Gyurival, az egyik kollégámmal, akivel gyorsan megbeszélem, hogy holnap este vele és két lánnyal, akiket én ugyan még nem, de Gyuri már ismer, a Dérynében vagy a Baldaszti’sban, vagy a Spoon Hajón, vagy a Klasszban, vagy a Pomodoróban, vagy a Kantinban, vagy a T&G-ben vacsorázunk, aztán a vacsora után elugrunk a Trafiqba, vagy az Ötkertbe, vagy a Minyonba, vagy a MIXbe, vagy a Creolba, vagy a Symbolba.

Amíg Gyurival a folyosón az estét tervezzük, Péter, a helyettesem lép oda hozzánk. A kezében egy aktát szorongat.

– Tamás, szeretnék beszélni veled ebben az ügyben – mondja fontoskodó arccal, és megmutatja az aktát, ami nekem egyáltalán nem tűnik ismerősnek. Bár ebben az esetben ez nem jelent semmit, s mivel úgysem én, hanem Péter vagy Gyuri, vagy valaki más dolgozik majd ezen az ügyön, ezért nem is igazán érdekel, amit Péter mondani akar.

– Velem? – kérdem értetlenkedve.

– Igen, veled – feleli. – Már ha nem zavarok – mentegetőzik, és közben hol rám, hol meg Gyuri néz.

– Nos… – én is Gyurira nézek, aztán a padlón egy foltot bámulok –, éppen mi is erről az ügyről beszélgettünk Gyurival – mondom végül. – Igaz? – fordulok Gyurihoz.

– Igen, mi is éppen erről az ügyről beszélgettünk – ismétli Gyuri, mint egy robot.

– De sajnos – ragadom ismét magamhoz a szót, mielőtt Péter bármibe is belekezdhetne – bármennyire is szeretnék veled erről a – egy pillanatra elakadok – kérdésről beszélni – folytatom –, már így is késésben vagyok – mondom, és közben sokatmondóan rápillantok az órámra.

– Értem – nyögi ki csalódottan Péter. – Esetleg megvárjalak?

– Nem tudom – felelem. – Talán – mondom, és közben úgy teszek, mint aki elgondolkodik a dolgon. – Bár fogalmam sincs, hogy meddig tart – fejezem be, aztán barátságosan hátba verem Pétert, és határozott léptekkel elindulok a folyosón, bár egyelőre magam sem tudom, hogy hová.

Rövid, céltalan bolyongás után végül bemegyek az egyik vécébe, és magamra zárom az ajtaját. Kintről, előbb csak elmosódó hangokat hallok, aztán már azt is tisztán értem, ahogy ketten arról beszélgetnek, hogy mit csinálnak hétvégén.

Rövid szünet után valaki a vécé ajtaja előtt beszél az ügyfelével mobilon. Mindenféle tanácsokat ad neki egy örökösödési ügyben, arról, hogy mit hova rejtsen az adóhatóság elől, ha az esetleg kijönne az örökhagyó lakásába. Elmagyarázza neki, hogyan szerezzen tanúkat, akik ezt meg azt fogják majd tanúsítani, ha más örökös is jelentkezik az eljárás során. Megígéri, hogy az ügyfél gyorsan túl lesz az egészen.

– Barom – mondja az illető, miután leteszi a telefont. Erre valaki felnevet. Lecsukom a vécéülőke tetejét, és ráülök. Egy ideig még hallgatózom, aztán befogom a fülem.

Néhány perc után megnézem a Rolexem. Tizenegy óra. Most senki sincs a vécé előtt. Csendben ülök. Unatkozom. Megszámolom a pénzt, amit a nadrágom zsebében találok, azután vécépapírral betekerem a fejem, és megpróbálok aludni. A papír szúrja az orromat, és minden mozdulatnál le akar esni a fejemről. Három, négy perc után leszaggatom, és beledobom a kagylóba.

Kezet mosok, megigazítom a hajam, aztán résnyire nyitom az ajtót, és kilesek rajta. A folyosó teljesen üres, leszámítva egy titkárnőt, aki egy köteg aktát cipel. Megvárom, amíg a titkárnő eltűnik a folyosó végén a kanyarban, aztán csendben visszaosonok a szobámba.

A következő félórában számítógépen játszom, az űrhajómmal az idegenek ellen harcolok. Amikor elunom a játékot, kimegyek a titkárságra, és percekig a titkárnőket bámulom. Megpróbálok velük szemkontaktust teremteni. Sikertelenül. Végül megkérdezem tőlük, mi a tervük ma estére. Az egyik aerobikra megy, a másik a Hajógyári-szigetre a barátnőivel, a harmadiknak semmi.

Válasz közben nem néznek rám, a számítógépük képernyőjét bámulják. Azt hiszem, valamilyen beszélgetős oldalon lóghatnak, mert hol mozdulatlanul bámulják a képernyőt, hol meg gyorsan legépelnek párszót, aztán megint várnak, megint gépelnek.

Egy ideig még bámulom őket, aztán visszamegyek az irodámba.

Délig a szobámban vagyok. Elolvasok néhány vicces emailt, és továbbra sem veszem fel a telefont. Amikor Éva, a titkárnőm bejön, hogy aláírasson velem egy beadványt – amit természetesen nem én készítettem –, unalmamban arról kezdem el faggatni, hogy mit olvasott mostanában.

– A Hitler szeretőit – válaszolja.

– A nácik szeretői – javítom ki bátortalanul.

– Nem, ez a Hitler szeretői – jelenti ki nagyon határozottan.

– Azt hittem, Hitler aszexuális volt, és Éva Braunon kívül nem volt kapcsolata nőkkel – kötekedem.

– Nem, ez tévedés. Több nővel is folytatott kapcsolatot.

– Tényleg? – kérdem csodálkozó hangon.

– Igen – válaszolja, majd mintegy megerősítésként ránéz a dossziéra, amelyen egy ügyfelünk neve áll, majd komoly hangon hozzáteszi: – A könyv ezt írja.

Megkönnyebbülök, amikor kimegy.

Délben a Liszt Ferenc téren a Karma teraszán ebédelek Árpival és Zsolttal. Mindketten jogászok, és egy másik nemzetközi ügyvédi irodánál dolgoznak.

Meleg van, a szél sem fúj. Az étterem falára szerelt ventillátorok jeges vizet permeteznek ránk, de ennek ellenére mind a hárman jól láthatóan izzadunk. Valójában ebédelhetnénk szemben, a Menza teraszán is, ahol kellemes árnyék van, de éppen előtte kocsik járnak el, és a szűk járdán kevesebb a járókelő is.

Ebéd közben mindenféle érdektelen dolgokról beszélgetünk, a Való Világ-versenyzőkről, akik egyik csatornától a másikhoz szerződtek át, az új műsorukról, a pénzről, amit majd az új csatornánál keresnek, na meg a perekről, amelyeket majd a régi csatornájuk indít ellenük szerződésszegésért.

Árpi, amíg az ételre várunk elmeséli, hogy múlt pénteken egy órát állt sorba az Ötkert előtt, és amikor végre bejutott, újabb fél órát kellett várnia a pultnál, mire italhoz jutott. Megjegyzi, hogy a hely egyébként tele volt gimnazistákkal. Erre mindannyian megegyezünk abban, milyen jó ötlet volt, hogy a Romkertbe, ahová egyébként mióta megnyílt az Ötkert egyáltalán nem járunk, korhatárt vezettek be. Azután a kocsikról beszélgetünk. Kicsit össze is veszünk azon, hogy kinek van menőbb kabriója.

Az ebéd végén kínos csönd ereszkedik közénk. A kávéra várunk. Nincs miről beszélgetnünk. Néha egymásra pillantunk, de ahelyett, hogy megszólalnánk, mindhárman a szomszédos asztalnál ülő két szőke lányt bámuljuk. A két lány az olasz pasikról beszélget, hogy azok mennyi korrektek, hogy tudnak udvarolni és mennyire kifinomult az ízlésük. Az egyik lány szerint Európában az olaszok a legsármosabb férfiak. Ő ugyan még nem beszél olaszul – meséli –, de már sok mindent megért. A másik szőke ocelotmintás nadrágban néhány olasz szót mond, mint: „si, come stai, va bene,”, meg ehhez hasonlókat, aztán elsorolja azoknak az olasz városoknak a nevét, ahol már járt. Végül az a szőke, aki nem ocelotmintás nadrágot hord, kijelenti, hogy a legjobb lenne hol Olaszországban, hol meg Floridában élni.

Pár perc után megfordul az agyamban, hogy Zsoltnak és Árpinak mesélek a nácik szeretőiről, vagy elmondok néhány viccet, amit még délelőtt kaptam emailen, vagy beszámolok a legújabb pletykákról, hogy honnan és kit rúgnak majd ki, vagy arról az interneten terjedő hírről, hogy a Hajógyári-szigeten sorra tűnnek el a fiatal és egészséges emberek, és egyesek szerint szervkereskedők állnak a háttérben, vagy bármi másról, csak ne kelljen tovább hallgatnom a két lányt. Azt hiszem, végérvényesen megutáltam az olaszokat.

Végül Zsolt felkiált: – Egy kínai egy BMW-ben! Ezt nézzétek, ez hihetetlen!

És tényleg, előttünk az utcán egy fekete BMW megy el nagyon lassan. A kocsit egy aranykeretes szemüveges kínai vezeti. Még a két szőke is odanéz, azután ránk, aztán újra az olasz pasikról kezdenek el beszélgetni.

– Állítólag rosszul vezetnek – mondja Zsolt, és a BMW-re mutat.

– Igen, igen, és bizonytalanul is – teszi hozzá Árpi.

– Meg ott a sok kínai büfé, ahol kutyahúst kevernek az ételbe, és egyébként sem fizetnek adót – mondom én.

Mindketten rám néznek, és közben helyeslően bólintanak. Aztán arról vitatkoznak, hogy a japánok vagy a kínaiak a rosszabb vezetők.

Ebéd után elhatározom, hogy nem megyek vissza az irodába. Helyette beugrom a Westendbe bámészkodni, ahol a legnagyobb meglepetésemre régi valóságshow játékosok lépnek fel. A színpad körül harminc-negyven néző ácsorog. A szereplők a színpadon félkör alakban felállított székeken ülnek. Mellettük a műsorvezető és egy feltűnően jól öltözött, visszafogottan sminkelt, szépen lebarnult nő foglal helyet. A műsorvezető a nőt a show állandó meghívott pszichológusaként mutatja be.

A műsor címe: Kikopottak. A magam részéről a címadást ötletesnek tartom, miután a műsorvezetőtől megtudom, hogy a műsor lényege, hogy régi valóságshowszereplők mesélik el, hogy mi történt velük a játék után. A rendező elsősorban olyan szereplőket hívott meg, akiket már a játék elején kiszavaztak. Habár magam is valóságshow-rajongó vagyok, s ha tehetem, egyetlen adást sem mulasztok el, a színpadon ülők közül, s ezen meg is lepődöm, senkit sem ismerek.

A műsorvezető a rövid bevezetőjét követően kérdéseket tesz fel a szereplőknek az életükkel kapcsolatban.

Gyorsan kiderül, habár valamennyiüknek ugyanaz volt az álma, bekerülni a médiába, ez egyiküknek sem sikerült, de, s ezen viszont egyáltalán nem lepődöm meg, a civil életbe sem tudtak visszailleszkedni.

A magánéletben is egy párt alkotó fiú és lány mosolyogva meséli, hogy saját show-val járják az országot. A műsoruk lényege, hogy a fiú, akit a műsorvezető Fefének szólít, bár nyilvánvalóan nem ez az igazi neve, a közönség előtt leüti Trixit, ami persze szintén csak egy művésznév.

A párnak a műsor ötlete a Budapest Parádé után jutott az eszébe, ahol az egyik zenecsatorna kamionján szerepeltek mint táncosok. Fefe aznap saját bevallása szerint is sokat ivott, és egy szóváltást követően leütötte Trixit.

Az egyik tévétársaság kamerája véletlenül rögzítette a verekedést. A filmet, amelyet a tévések még aznap feltettek az internetre, már az első héten több tízezren nézték meg. Nemsokára egy mondás is divatba jött: „Leütlek, mint Trixit Fefe.”

Ekkor tanácsolta Trixinek és Fefének a managerük, hogy próbálják meg élőben is előadni a jelenetet.

Trixi és Fefe most vidéki diszkókban lépnek fel, egy este három, négy helyen is.

Azt mondják, hogy nem akarják ezt a végtelenségig csinálni. Fefe fitneszedző szeretne lenni, Trixi pedig aerobic tanárnak tanul egy főiskolán. – Ha minden igaz, idén diplomázom – mondja Trixi mosolyogva.

Látszik, hogy a közönség szereti Trixit és Fefét, amikor ők beszélnek, senki sem pfujoz. El is határozom, hogy elmegyek a legközelebbi Leütő Show-ra.

A többi játékos közül néhányan üzleti vállalkozásba kezdtek, de nem tűnnek túlságosan sikeresnek. Az egyik kövér, malacpofájú, negyven körüli, Tibcsi névre hallgató férfi, használt mobiltelefonboltot nyitott, de már tönkrement.

Egy feltűnően jó testű, szőke lány pornózott, amit – a műsorvezető szavaival élve – bevállalt. Állítólag több filmben is együtt szerepelt Christoph Clarkkal, akinek magam is nagy rajongója vagyok.

Egy másik, vörös hajú, kurvásan öltözött lány, aki az év java részét Ibizán tölti, lelkesen meséli, hogy korrekt úriemberek fizetik a lakását, meg általában az egész életét.

A műsorvezető rákérdez, hogy mit is csinál ezért.

A vörös hajú lány csak annyit válaszol, miközben a nézőkre mosolyog, s egy pillanatra úgy érzem, hogy a tekintete rajtam időz, hogy semmi olyat nem tesz, amit később ne tudna felvállalni a gyereke előtt.

A válaszát követően, amit én a magam részéről korrektnek tartok, a nézők tapsolnak, sőt néhányan még a nevét is kiabálják, amit sajnos nem értek pontosan.

A fiúk közül ketten éppen most szabadultak az előzetes letartóztatásból. A műsorvezető szerint erre csak félreértésből kerülhetett sor, és biztos benne, de legalábbis reméli, hogy nemsokára tisztázzák magukat.

Az egyik kopasz, agyontetovált srác rövidnadrágban, ujjatlan pólóban és strandpapucsban bevallja, hogy ő valóban drogdíler, és nem történt félreértés. Kis szünet után hozzáteszi, vállalja a felelősséget, mire a közönség tapsolni meg sípolni kezd.

– Hány év börtönre számítasz? – kérdi a műsorvezető a tetovált srácot. A srác komolyan elgondolkodik, mielőtt válaszolna. – Teljesen mindegy mennyit kapok, mert ez az egész lehet, hogy nem is rólam szól – feleli végül.

A volt szereplők nagy része nem szólal meg, vagy csak tőmondatokban válaszol a műsorvezető kérdéseire, körülbelül ennyit: „Jól vagyok.”, „Még mindig a médiában akarok elhelyezkedni.”, „Még keresem önmagam.”, „Azt hiszem, hogy az alatt a pár hét alatt, amit bent töltöttem, sok mindent megtudtam magamról.”

A legtöbbjük annak ellenére sem tűnik boldognak, hogy újra szerepelhet. A műsor végén a pszichológus, aki az egész beszélgetés alatt csendben ült, és közben néha-néha valamit lejegyzetelt egy füzetbe, röviden összefoglalja a beszélgetés számára érdekes részeit.

Eszerint a szereplők nagy része szerepjátszási zavarokkal küszködik, énképük torz, személyiségük folyamatosan távolodik a valóságtól. Külön hangsúlyozza, hogy a volt valóságshow szereplők személyiségében nagyon gyakori a nárcisztikus jegyek felerősödése, a valóság- én, a képzelet-lehetőség viszony torzulása.

– Kedves közönségünk – veszi át a szót a pszichológusnőtől a műsorvezető –, arra kérek mindenkit – hátrapillant a szereplőkre, akik erre aztán lassan feltápászkodnak –, hogy tapsoljuk meg – elakad, és úgy veszem észre, hogy egy pillanatig nem találja a megfelelő szavakat – ezeket a remek embereket – folytatja végül rövid gondolkodás után –, akiknek volt bátorságuk vállalni önmagukat.

Előbb a műsorvezető, aztán a játékosok, végül a közönség is tapsolni kezd.

A Kikopottak búcsúzóul a nyolcvanas évek nagy slágerével, a Power of love-val lepik meg a közönséget. A szám alatt a szereplők közül néhányan elsírják magukat.

A délután hátralévő részét a konditeremben töltöm. Csaba, az edzőm, ahelyett, hogy velem foglalkozna, vagyis korrigálná a mozdulataimat, segítene a gyakorlatokban, és megmutatná, hogyan kell helyesen végrehajtani őket, légzéstechnikai tanácsokkal látna el, segítene a súlyok le- és feltételében vagy csak egyszerűen bíztatna, hogy jól csinálom, csak így tovább, fejlődök, egy padon ücsörög és papírtörlővel izzadságtól gyöngyöző homlokát törölgeti, miközben egy proteinszeletet majszol.

A sorozatok közötti pihenőidőben meg azzal tömi a fejem, hogy számoljak le én is végre a következő tévhitekkel: az ösztönös edzésmódszerrel érhető el a leghatásosabb fejlődés, az izmok átformálhatók az izolációs gyakorlatok segítségével, ha naponta nagy ismétlésszámmal hasazom, végül szép bordás hasam lesz, a kis súllyal, magas ismétlésszám mellett végzett gyakorlatok definiálják az izmaimat, ha abbahagyom az edzést, az izmokból zsír lesz, a késő esti étkezéstől hízni fogok, a nehézsúlyos edzéstől az izmaim elveszítik a rugalmasságukat, minél többet izzadok, annál hatékonyabb a zsírégetés, a fehérje veszélyes a szervezetre, a túlzott folyadékfogyasztás vizessé teszi a szervezetemet, a férfi és női edzésprogram eltér egymástól.

Miközben hallgatom, azok az izom- és teljesítménynövekedést serkentő szerek járnak a fejemben, amelyeket az ő tanácsára vettem be, és most ott keringenek ellenőrizetlenül a szervezetemben.

A Dianabol, amely nagy hatással van a fehérjeanyagcserére, fokozza a proteinszintézist, elősegítve a fehérjebeépülést, ami elsősorban az izomtömegem növekedésében segít.

A Deca-Durabolin arra ösztönzi az izomsejteket, hogy több nitrogént tartalékoljanak, mint amennyit leadnak. Rendszeres fogyasztása az erőm és a teljesítményem növekedésénél játszik fontos szerepet.

A Sustanon 250-nek erős androgén hatása anabolitikussal párosul. Már viszonylag csekély adagtól is kiválóan nő az izmaim atletikus terhelhetősége.

Az Anapolon a mennyiségi, a Danabol a minőségi izomnövekedésemet segíti elő.

Miután lejár az egyperces pihenőidőm, megcsinálok egy sorozat fekvenyomást, majd két férfit hallgatok, akik a halálbüntetés visszaállításáról beszélgetnek.

Még aznap éjfélkor a Rióban elveszítem Zsoltot, akivel egy közös vacsorát követően ugrottunk be.

Amíg Zsoltot keresem, összevissza iszom mindenféle ingyen italokat. Rosszul leszek, és közben úgy érzem, hogy hányni fogok. Végül csak a mobiltelefonomat hagyom el, de addig tapogatok a földön, amíg meg nem találom.

Valahogy odakeveredek az egyik bárpulthoz, és rendelek egy sört. Közben a dj a mikrofonba üvölti:

– Nézzétek a csillagokat, nézzétek a csillagokat! Ez az este a tiétek, ez az este a tiétek!

A sörrel a kezemben odanyomakszom az egyik színpadhoz. Egy fekete hajú lány mezítláb egy szál AC Milan mezben sétál a színpadon és közben előbb olaszul beszél, majd elénekli a Milan indulóját, amit a tömeg egy emberként énekel vele.

Valakitől megtudom, hogy a lány egy olasz topmodell, aki állítólag lefeküdt Berlusconival.

És tényleg, a háttérben egy óriás kivetítőn megjelenik Berlusconi. Valami beszédet mond olaszul, és én csak most veszem észre, hogy az összes biztonsági őr meg mixer, pultos, pincér, hostess AC Milan-mezt visel.

A dj hangosan üvölti: – Allore andiamo, allore! „Allore andiamo, allore” üvölti a tömeg a dj-vel, aztán ütemesen azt skandálják, hogy „Hajrá, Milán!”

Az olasz topmodell erre széttárja a karját, mintha áldást osztana. Sokan megpróbálják megérinteni a lábát. A biztonsági őrök hagyják őket, csak azokat dobják le, akik felmásznak a színpadra.

Megpróbálok odafurakodni a színpad széléhez, de a tömeg fogva tart. Végül tehetetlenül nézem, ahogy az olasz modell előbb többször elkiáltja magát, hogy „Ciao, Budapest!” aztán eltűnik a színpad hátsó végén a sötétben.

Otthagyom a színpadot, és egy ideig céltalanul bolyongok a tömegben, közben üzeneteket küldök lányoknak, akiket itt vagy más klubokban ismertem meg, de már csak halványan emlékszem a nevükre. Egyetlen választ sem kapok.

Éppen italért állok sorban, amikor bemondják, hogy a hátsó színpadon a Michael Jackson-hasonmás verseny öt perc múlva kezdődik.

A hét hasonmás közül hat cigány. A hetedik versenyző állítólag kínai. Szerintem dél-koreai.

Meg kell hagyni, a versenyzők kitettek magukért. A jelmezek és a smink profi. Az egyik versenyző a nyolcvannégyes Victory turné gyöngyökkel kivarrt ruháját viseli, egy másik öltözéke azokra a katonai egyenruhákra hajaz, karszalaggal, aranygombokkal, váll-lappal, amelyeket Jacko a History album megjelenése idején kezdett egyre gyakrabban hordani. A többi versenyző a klasszikus bokáig érő fekete nadrág, fehér zokni, ing, zakó karszalaggal és kalap-kombinációba öltözött fel, kivéve a dél-koreai vagy kínai srácot, aki Jacko Jackson Five korszakából a fekete nadrág, fekete mellény, hófehér ing-összeállításban lép fel.

– Ez az álmok éjszakája, ez az álmok színpada. Lássuk azokat, akik mernek ma álmodni – konferálja fel a versenyzőket a szintén Jackonak öltözött műsorvezető.

A versenyzők, miután együtt, és aztán külön-külön is felvonulnak, néhány mondatot mondanak magukról és arról, hogy miért indultak ezen a versenyen, mit jelent nekik Jacko. Csupa olyasmit mondanak, amit valahol a tévében hallhattak: „Ez életem nagy lehetősége.”, „Jó, hogy itt lehetek!”, „Nekem Jacko a minden, ő a legnagyobb!”, „Nem hiszek a csodákban, de csodálatos a színpadon állni, Jacko örök.”, a kínai vagy délkoreai (szerintem dél-koreai) srác csak annyit mond: „Helló.”

A versenyt az a versenyző nyeri, aki a Victory turné gyöngyökkel kivarrt ruháját viseli. Az eredményhirdetést követően, a győztes elénekli a Billie Jeant, természetesen playbackről. A többi versenyző a szám alatt a háttérben moonwalkingol.

A kínai vagy dél-koreai (szerintem dél-koreai) a hetedik lett. Később összefutok vele az egyik bárpultnál.

Amikor észreveszem, hogy a kínai vagy dél-koreai fiú mellettem áll, annyira meglepődöm, hogy még gratulálok is neki a helyezéséhez. Nem sértődik meg. Azt mondja, hogy jövőre újra megpróbálja. Azt, hogy kínai vagy dél-koreai nem merem megkérdezni tőle.

Két óra felé jár már az idő, amikor újra összefutok Zsolttal, aki totál fel van dobva, és mosolyogva újságolja, hogy az előbb ismerkedett meg egy Jeff nevű kanadai sráccal, aki egy új helyről mesélt neki, ami nemrég nyílt. A hely neve nem jut eszébe, de állítólag csak jó csajok járnak oda, és Jeff szerint, ha külföldi vagy, azonnal lefekszenek veled.

– Zsolt, mi nem vagyunk külföldiek – mondom neki, aztán hisztérikusan felnevetek, bár magam sem értem, hogy miért.

– Nem baj – válaszolja. – Nem baj, az nem számít. A lényeg, hogy úgy nézzünk ki, mint a külföldiek – mondja nevetve, aztán beszáll egy taxiba.

– Ciao! – búcsúzom el tőle.

Egyedül maradok. Lesétálok a Duna-partra. Nézem, ahogy a hold fénye megcsillan a vízen. Hallom a dj üvöltését: – Nézzétek a csillagokat, nézzétek a csillagokat. Ez az éjszaka a tiétek!

És én, mintha radarsugár irányítaná a tekintetemet, felnézek az égre, ami felhőtlen, és tele van csillagokkal. Hosszasan bámulom a sok fénylő pontot, s közben megpróbálom kitalálni, hogy közülük melyik is lehet a Mars.