J. Kenner

ÖRÖK RABSÁG

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2013 by Julie Kenner

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2014

ISBN 978-963-293-325-2

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1

Mély álmomból ránt ki a félelem. Feltornázom magam a szürke árnyékokba pólyált szoba ágyán. A digitális óra tompa zölden izzó kijelzője szerint éppen elmúlt éjfél. Zihálva lélegzem, szemem kimered, mégsem látok. Már elfelejtettem a lidércnyomást, de utolsó foszlányai még meglegyintenek, mint egy kísérteties köpeny rongyolt szegélye. Elég erős, hogy eltöltsön rémülettel, mégis annyira anyagtalan, hogy páraként foszlik szét, amikor utána kapnék.

Nem tudom, mi rémített meg. Csak abban vagyok biztos, hogy egyedül vagyok és rettegek.

Egyedül?

Gyorsan megfordulok az ágyban, és jobbra nyúlok. Meg sem kell érintenem a hűvös, drága ágyneműt, anélkül is tudom, hogy ő nincs itt.

Lehet, hogy Damien karjaiban aludtam el, de már megint egyedül ébredtem.

Legalább tudom, mi okozta a lidércnyomást. Ugyanaz a félelem, amely hetek óta társam éjjel-nappal. Az a félelem, amelyet műmosoly mögé próbálok rejteni, miközben nap mint nap ülök Damien mellett, és hallgatom, ahogy az ügyvédei aprólékos részletességgel végigveszik a védelmet. Ahogy elmagyarázzák a német perrendtartást gyilkosság esetén. Ahogy valósággal könyörögnek neki, ugyan derítsen már fényt gyermekkorának sötét zugaira, mert ők is ugyanolyan jól tudják, mint én, hogy csak ezektől a titkoktól várható a szabadulás.

Ám Damien konokul hallgat, bennem pedig egyre nő a kínzó félelem, hogy el fogom veszíteni. Elveszik tőlem.

Nemcsak a félelem a baj. Még meg kell birkóznom a félelemből fakadó, nyomasztó, istenverte tudattal is, hogy semmit sem tehetek érte. Semmit, azon kívül, hogy várok, figyelek és remélek.

De én nem szeretek várni, és sosem hittem a reményben. Az a sors rokona. Nekem túl megfoghatatlan mindkettő. Én cselekvésre vágyom, de az egyetlen, aki itt cselekedhet, az Damien, ő pedig mostanáig következetesen megtagadta.

Szerintem ez a legrosszabb forgatókönyv. Értem ugyan a hallgatása okát, mégsem fojthatom vissza az önző haragot. Mert nemcsak magát áldozza föl ezzel. Hanem engem is. Bennünket, a fene egye meg!

Fogy az időnk. Már csak néhány óra választ el minket a tárgyalástól, és hacsak Damien meg nem gondolja magát, nagyon valószínű, hogy elveszítem.

Szorosan behunyom a szemem, nehogy kicsorduljanak a könnyeim. A félelmet visszaverhetem, de a haragom olyan, mint egy élőlény. Attól félek, ki fog robbanni belőlem, akármilyen keményen igyekszem is fegyelmezni. De közben félek is kordában tartani, nehogy annál brutálisabb legyen a végső robbanás.

Amikor megküldték a vádiratot, Damien megpróbált távol tartani, mert azt hitte, ezzel megvéd. Csakhogy tévedett, én pedig elrepültem egészen Németországig azért, hogy ezt közöljem vele. Több mint három hete vagyok itt, azóta nem volt olyan nap, amelyen bántam volna, hogy idejöttem. Nem kétlem, hogy igaz, amit akkor mondott, amikor meglátott az ajtaja előtt. Hogy szeret.

De a tudás nem csökkentheti a balsejtelmet, amely azóta növekszik bennem. Különösen éjszaka félek, amikor egyedül ébredek, és tudom, hogy ő a whiskyhez és a magányhoz menekül, holott én át akarom ölelni. Szeret, igen. Mégis attól félek, hogy már megint eltaszít. Nem egy nagy lendülettel, hanem sok kicsivel.

Nahát, csessze meg.

Kivakarom magam ágyunk trendi kényelméből, és felállok. Meztelen vagyok, lehajolok a bolyhos, fehér fürdőköpenyért, amit a Kempinskiben adnak. Damien fejtette le rólam az esti zuhanyozásunk után, én pedig otthagytam a puha kupacot az ágy mellett.

Az öv más tészta. Turkálnom kell a gyűrött ágyneműk között, hogy megtaláljam. Damiennel a szex mindig intenzív, de ahogy közeledett a tárgyalás, úgy lett még szilajabb és szenvedélyesebb, mintha azzal, hogy nekem parancsol, az ítéletnek is parancsolhatna.

Lustán dörgölöm a csuklómat. Nem maradtak nyomok rajta, de csak azért, mert Damien vigyáz. Ugyanezt nem mondhatom el a seggemről, amely most is nyilallik tenyerének ütéseitől. Örömömet lelem a maradandó bizsergésben és a tudatban, hogy Damiennek ugyanakkora szüksége van az engedelmeskedésemre, mint nekem arra, hogy alávessem magam az akaratának.

Megtalálom az ágylábnál begyűrt övet. Az este ezzel kötötte hátra a kezemet. Most a derekamra kötöm, és szorosan meghúzom. Élvezem a fényűző kényelmet a hirtelen, erőszakos ébredés után. A szoba is megnyugtató, minden részlet maga a tökély. Minden deszkáját politúrozták, csecsebecséit és műtárgyait ízléssel válogatták össze. De most nem veszek tudomást a szoba kellemességéről. Én csak Damient akarom megtalálni.

A hálóból túlméretezett öltözőszoba és káprázatos fürdőszoba nyílik. Benézek mindkettőbe, noha nem számítok rá, hogy itt találom meg Damient. Majd átmegyek a kényelmes ülőalkalmatosságokkal berendezett, tágas nappaliba, amelynek kerek asztalát elborítják a papírkötegek és a dossziék: az üzleti levelezés. Damien továbbra is irányítja a vállalatát, akkor is, ha a fejünkre dől a világ. Tetejükön különböző jogi dokumentumok, amelyeket az ügyvédje, Charles Maynard adott oda neki, hogy okvetlenül tanulmányozza át őket.

Lecsúsztatom magamról a fürdőköpenyt, és belebújok a fantasztikus mozaikmintás zsákruhába, amelyet Damien egy fotel karfájára dobott, miután levette rólam az este. Pár órára elmenekültünk a válóság elől vásárolni a híres müncheni Maximilianstrasséra, ahol annyi cipőt és ruhát kaptam, hogy saját butikot nyithatnék belőlük.

Beletúrok a hajamba, és odamegyek a telefonhoz a bárpult mellett. Megparancsolom magamnak, hogy ne térjek be a fürdőszobába, felfrissíteni a sminkemet, amely bizonyosan elmázolódott. Ez nehezebb, mint amilyennek hangzik; születésem óta azt verték a fejembe, hogy igazi úri hölgy nem megy el hazulról tökéletes smink nélkül. Ám Damien mellett szamárfület mutattam ifjúságom számtalan keserűségének, és most fontosabb őt megtalálnom, mint átrúzsoznom a számat.

Fölemelem a kagylót, tárcsázom a nullát. Szinte azonnal beleszól egy idegen kiejtéssel beszélő hang.

– Jó estét, Ms. Fairchild.

– A bárban van? – kérdezem. Nem kell megmagyaráznom, hogy ki.

– Igen, ott. Vitessek az asztalához egy telefont?

– Nem, nem szükséges. Lejövök.

– Sehr gut. Tehetek még valamit önért?

– Köszönöm, nem. – Már éppen letenném, amikor észbe kapok, hogy mégis van valami. – Várjon! – szólok bele a kagylóba, mielőtt az alkalmazott bonthatná a vonalat, majd beszervezem segítőmnek, hogy elterelhessem Damien figyelmét a démonairól.

Az épület kora és a berendezés eleganciája ellenére a szállodának korszerű hangulata van. Otthon érzem magam benne. Türelmetlenül várom a liftet, és még türelmetlenebb leszek, miután belépek a fülkébe. Egy örökkévalóságig tart, hogy leérjek, és amikor végre kinyílik a fényűző előcsarnokba vezető ajtó, egyenesen célba veszem a viktoriánus stílusú bárt.

Vasárnap hajnalhoz képest a Jahreszeiten bárban nagy élet van. A zongora mellett egy nő áll, és halkan énekel az összeverődött vendégeknek. Alig figyelek rá. Damien nem lesz a zenebarátok között.

Inkább körülnézek a fával és vörös bőrkárpitokkal burkolt helyiségben, elhárítva egy pincér segítségét, aki le akar ültetni. Egy pillanatra megállok egy szőke nő mellett, aki nagyjából egykorú velem. Pezsgőt szopogat, és nevetgél egy férfival, aki az apja lehetne, de fogadok, hogy nem az.

Lassan megfordulok, végighordozom a tekintetem a báron. Damien nincs a zongora mellett, nem ül a pultnál, sem valamelyik piros bőrszéken, amelyek egymástól egyenlő távolságra állnak az asztalok mellett.

Kezdek aggódni, hogy talán elment, amíg lejöttem a lifttel. Aztán teszek egy lépést balra, és rájövök, hogy amit tömör falnak néztem, valójában optikai csalódás, amit egy oszlop okoz. Most már látom a bár másik részét, és a túlsó falba épített kandallóban égő tüzet. Apró, kétszemélyes kanapé és két szék áll a kandalló előtt. És igen, ott van Damien.

Azonnal fellélegzem. Annyira megkönnyebbülök, hogy kis híján a szőke vállába kapaszkodom. Damien az egyik széken ül, háttal a szobának, arccal a lángoknak. Széles, egyenes válla mintha arra termett volna, hogy elbírja a világ terhét. Mégis szeretném, ha nem kéne ezt tennie.

Elindulok felé. Lépteim hangját elfojtja a vastag szőnyeg és a beszélgetés moraja. Méternyire tőle megállok. Máris érzem az ismerős vonzást, amely mindig elfog a közelében. A dizőz most a Since I Fell for You-t turbékolja. A hangja tiszta, erős, és olyan bánatos, hogy attól félek, mindjárt zokogni kezdek, kisírom magamból az elmúlt hetek feszültségét.

Nem! Azért vagyok itt, hogy Damient vigasztaljam, nem fordítva. Megújult elszántsággal folytatom utam. Amikor megérkezem hozzá, a vállára teszem a kezem, lehajolok, és végighúzom ajkamat a fülén.

– Zártkörű a parti, vagy mindenki bejöhet?

Inkább hallom, mint látom, ahogy elmosolyodik.

– Attól függ, ki kérdi. – Nem néz rám, de néma hívással fölemeli a kezét. Megfogom, ő gyengéden elfordít, hogy a szék elé kerüljek. Ismerem arcának minden hajlatát. Ismerem az ajkát, a mimikáját. Ha behunyom a szemem, akkor is el tudom képzelni vágytól sötét vagy nevetéstől ragyogó szemét. Csak rá kell pillantanom éjfekete hajára, és máris érzem ujjaim között a sűrű, puha tincseket. Nincs benne semmi, amit ne ismernék, mégis beleremegek, ha nézhetem, olyan erővel, hogy kis híján összerogyok tőle.

Egyértelműen gyönyörű. De nemcsak a külseje lehengerlő, hanem az egész jelenség: a hatalom, a magabiztosság, a minden porcikájából sugárzó érzékiség, amelyet akkor sem vethetne le, ha akarná.

– Damien – suttogom, mert nem bírom tovább, hogy ne érezzem a nevét az ajkamon.

Széles, érzéki szája lusta mosolyra görbül. A kezemnél fogva az ölébe húz. Boldogan elhelyezkedem izmos, kemény combján, de nem borulok rá. Annyi távolságot akarok, hogy lássam az arcát.

– Akarsz beszélni róla? – Tudom, mi lesz a válasz, mégis visszafojtom a lélegzetem, és imádkozom, hogy ne legyen igazam.

– Nem – mondja. – Csak téged akarlak átölelni.

Elmosolyodom ezeken az édesen romantikus szavakon, nem mutatom, hogy hatásukra megfagy a vérem. Szükségem van az érintésére, igen. De még nagyobb szükségem van az egész emberre.

Megsimogatom az arcát. Tegnap óta nem borotválkozott, borostája horzsolja a tenyerem. Ez az egyszerű tény annyira megrázó élmény, hogy alig kapok levegőt. Eljön vajon az idő, amikor úgy lehetek a közelében, hogy ne vágyakozzam rá? Hogy ne kívánjam az érintését?

Ez még csak nem is érzéki vágy, legalábbis nem teljesen az. Inkább éhség. Mintha a túlélés függne tőle. Mintha ugyanannak az egésznek alkotnánk a két felét, és egyikünk sem maradhatna életben a másik nélkül.

Damiennel olyan boldog vagyok, mint még soha. Ugyanakkor boldogtalanabb is vagyok, mert most már tudom, mi a félelem.

Mosolyt erőltetek magamra, mert semmiképp sem akarom mutatni neki, mennyire félek attól, hogy elveszítem. Egyébként nem érdekes, Damien túl jól ismer.

– Te félsz – mondja. Olyan szomorú a hangja, hogy elolvadok. – Te vagy a világon az egyetlen, akit nem bírnék bántani, mégis miattam rémült a tekinteted.

– Nem – tiltakozom. – Egyáltalán nem félek.

– Hazug – dorgál gyengéden.

– Ne felejtsd el, Damien Stark, hogy én már láttalak akcióban. Te egy elemi erő vagy. Téged nem zárhatnak be. Ők talán még nem tudják ezt, de én igen. Úgy itt hagyod őket, mint eb a Szaharát. Szabadon fogsz távozni. Ennek nem lehet más vége – mondom, mert ezt kell hinnem. De persze Damiennek van igaza: rettenetesen félek.

És igen: átlát a halandzsámon. Gyengéden a fülem mögé igazít egy hajfürtöt.

– Pedig kellene félned. Ez az a fajta ügy, amitől az ügyészek elélveznek.

– De hát csak tizennégy voltál!

– Ezért nem kezelnek úgy, mint egy felnőttet.

Elkomorodom. Még ha tizennégy volt, akkor is számíthat tíz évre.

– És nem is ölted meg Merle Richtert! – Végül is ez a legfontosabb.

Az arca elsötétül.

– Az igazság képlékeny dolog. Ha egyszer beteszem a lábam abba a tárgyalóterembe, az lesz az igazság, amit a törvényszék mond.

– Akkor tenned kell róla, hogy a bírák megismerjék az igazságot. Az istenit, Damien, nem ölted meg! De még ha meg is tetted volna, akkor is voltak enyhítő körülmények.

Csak nemrég mesélte el, mi történt. Összeverekedtek Richterrel, és amikor az edző leesett a tetőről, Damien nem volt hajlandó elkapni a férfit, aki éveken át bántalmazta.

– Ó, Nikki! – Elkapja a derekamat, és olyan váratlanul húz magához, hogy elakad a lélegzetem. – Tudod, hogy nem tehetem meg, amit kérsz!

– Nem kérek én semmit – mondom, ám a szavak falsul hangzanak, mert természetesen kérek. Könyörgök, a fenébe! Amit Damien persze tud, de megtagadja tőlem.

Felágaskodik bennem a harag, de mielőtt kitörhetne, Damien a számra szorítja az övét. Csókja olyan szilaj és megsemmisítő, hogy forró szirmokat bont bennem a vágy. Ugyan nem mulasztja el sem a haragomat, sem a félelmemet, de megnyugtat. Hozzábújok, és imádkozom, hogy sose kelljen elhagynom két karjának biztonságát.

Teste megfeszül alattam, erekciója kidudorodik a farmerből, és izgatja a fenekemet. Fészkelődöm, még jobban rátapadok, mélyebbre dugom a szájába a nyelvemet. Bár a lakosztályunkban lennénk, és nem egy bárban!

Egy perc után lihegve elhúzódom tőle.

– Szeretlek – mondom.

– Tudom – feleli.

Várom, hogy ő is szerelmet valljon, de nem teszi. Szívem kissé elszorul, a mosolyom erőltetett. Szépségkirálynő-választásra való, Leghőbb Vágyam a Világbéke-mosoly. Az a fajta, amit a publikumnak tartogatok, nem Damiennek.

Nyugtatgatom magam, hogy csak fáradt, de nem hiszem el. Damien Stark semmit sem csinál ok nélkül. Noha lehetetlen belelátni a fejébe, eléggé ismerem ahhoz, hogy sejtsem az indokait. Legszívesebben felugranék, hogy ordítsak vele. Könyörögni akarok, hogy ne lökjön el. Azt akarom üvölteni, hogy felfogtam, csak engem akar védeni, mert tudja, hogy elítélhetik. Hogy eltéphetik tőlem. De a fenébe is, hát nem érti, hogy csak bánt vele?

Tiszta szívemből hiszem, hogy szeret. Csak attól félek, hogy a szerelem nem elég. Akkor nem, amikor úgy döntött, hogy eltaszít magától, abban a tévhitben, hogy ezzel megvéd.

Vagyis nem kezdek el szájalni. Ebben a harcban úgysem maradhatok felül, viszont játszhatok a magam módján.

Megújult elszántsággal fényesebbre állítom a mosolyomat, lecsusszanok az öléből, és nyújtom a kezem.

– Tízre a bíróságon kell lennie, Mr. Stark. Azt hiszem, okosabban teszi, ha velem jön.

Gyanakodva feláll.

– Azt akarod mondani, hogy aludnom kell egy kicsit?

– Nem.

Tekintete végigsiklik rajtam. Megremegek, mintha valóban hozzám ért volna.

– Helyes – mondja, és ez az egyetlen szó nemcsak ígéretekkel kecsegtet, de enyhíti fagyos félelmemet is.

Megengedek magamnak egy alig észrevehető mosolyt.

– Nem arról van szó. Egyelőre még nem.

Olyan zavarba jön, hogy most már igazából mosolyognom kell, de nem faggathat, mert bejön a portás.

– Minden előállt, Ms. Fairchild.

Szélesebben mosolygok.

– Köszönöm. Tökéletesen időzített.

Kézen fogom értetlen szerelmemet, és kivezetem az előcsarnokba. Követjük a portást a szálloda elé, ahol az utcán cseresznyepiros Lamborghini várakozik egy nagyon izgatott parkolóőr mellett.

Damien rám néz.

– Mi ez?

– Kölcsönzött autó. Gondoltam, rád fér némi szórakozás ma éjszaka, és innen csak pár kilométer az A9-es. Gyors autó. Német sztráda. Egyszerű, mint a faék.

– A fiúk meg az ő játékaik?

Lehalkítom a hangom, hogy a portás ne hallja.

– Mivel a szobánkban már van néhány érdekes játék, úgy gondoltam, méltányolnál egy kis változatosságot. – Közelebb terelem a parkolóőrhöz, aki már kinyitotta a vezetőülés ajtaját. – Mint hallottam, ez a típus nagyon készséges, azt pedig tudom, hogy szereted, ha dirigálhatsz.

– Valóban olyan készséges? – Végigmér, ezúttal jóval tüzesebben. – Az a helyzet, hogy valóban ezt szeretem. Az engedelmességet. A hatalmat. A parancsolást.

– Tudom – felelem. Becsusszanok az anyósülésre, jó sokat megmutatva közben a combomból.

A következő pillanatban Damien is beül a kormányhoz, és bekapcsolja a hatalmas motort.

– De aztán gyorsan vezess, az majdnem olyan, mint a szex – ingerkedem, és nem bírom ki, hogy ne tegyem hozzá: – Vagy legalábbis a kivételesen jó előjáték.

Már a kisfiús vigyora is megérte a fáradságot.

– Ebben az esetben, Ms. Fairchild, javasolom, hogy erősen kapaszkodjon!

2

Ahhoz képest, hogy vasárnap éjfél van, erős a forgalom a keskeny müncheni utcákban. A Lamborghini türelmetlen motorja hol felbőg, hol dorombol. Legalább annyira idegesíti, hogy nem törhet ki és nem repülhet, mint amennyire engem bosszant, hogy nem bírok zöld ágra vergődni Damiennel.

Befészkelem magam az öblös, piros bőrülésbe, és kissé elfordulok balra, hogy figyelhessem. Engem bőszítenek a közlekedési dugók; ő maga a megtestesült nyugalom és fegyelem. Jobbja lazán behajlított ujjakkal nyugszik a sebváltón. Lassan beszívom a levegőt, és elképzelem, hogy a meztelen térdemet fogja így. Amióta megismertem Damient, sokat ábrándozom, méghozzá szívesen.

Bal kezével tartja a kormányt, és noha mostanában vödörrel hordják ránk a szart, ő tökéletesen felszabadult és magabiztos. Az ülésemből éppen a profilját láthatom: a szobrász vésőjéért kiáltó állát, a mélyen ülő szemét, a gyönyörű száját, amely alig észrevehető mosolyra húzódik.

Borostás arcával, kócos hajával veszélyes lázadónak tűnik a kocsi félhomályában. Egyébként az is, lázadó. Senkitől sem fogad el parancsot, csak önmagának engedelmeskedik. Többek között ezt szeretem benne, mert ez sokkal kiismerhetetlenebbé teszi, mint ha engedelmesen alkalmazkodna a játékszabályokhoz, mint egy rendes kis vádlott.

Kereszteződésben állunk. Elöl zöldre vált a lámpa. Damien gyorsít, majd olyan hirtelen vált sávot, hogy meg kell kapaszkodnom. Rám néz, a tekintete ragyog az élvezettől. Boldogan visszamosolygok rá, és abban a pillanatban nem létezik semmi, ami árthatna nekünk. Nincsen más, csak öröm és szabadság. Bár mindig így maradhatna! Bár így roboghatnánk mindig, soha meg nem állva, csak mi ketten, bele az örökkévalóságba!

Én belefeledkezhetem a menekülés ábrándjába, de Damien a pillanatnak él. Érzem izmainak feszülését, az erőt és a fegyelmet, ahogy sebességet vált, kipróbálja, mire képes az autó, és szabadjára engedi a döbbenetes erejű motort, mielőtt felkanyarodnánk a sztrádára, ahol végre semmi sem lesz a Lamborghini útjában.

Nyeldekelek, és fészkelődöm egy kicsit az ülésen. Azt hittem, csak ugratásból mondom, hogy ez az út olyan lesz, mint a szex. Úgy látszik, tévedtem.

– Te mosolyogsz – mondja, holott rám sem nézett.

– Azt teszem – vallom be. – Azért, mert örülsz.

– Veled vagyok – mondja. – Hogy ne örülnék?

– Csak így tovább – biztatom. – Hízelgéssel bárhova el lehet jutni.

– Nagyon remélem. – Szinte csak mormolja, de ez is bőven elég ahhoz, hogy a testem reagáljon. A bőröm felforrósodik, a tarkómon, a hajam tövében gyöngyökben üt ki a verejték. A mellem elnehezedik, mintha arra lenne szüksége, hogy Damien tenyere alátámassza. Megkeményedett mellbimbóm izgatottan szegeződik a ruhám selymének.

A teljesen ártalmatlan, őszinte megjegyzésnek súlyos töltése van. Elvégre mindketten tudjuk, hogy nincs olyan hely, ahova Damien el ne tudna juttatni, és ahova ne akarnék vele menni.

– Megérkeztünk – jelzi.

Összerezzenek, amikor különös módon épp azt mondja ki, amire gondoltam. Magamhoz térek, és látom, hogy csak a sztrádára gondolt. Gyorsít az A9-es felhajtóján. A kocsi akkora erővel lódul meg, hogy szinte belesajtol az ülésbe. Mélyen beszívom a levegőt, felpezsdít a rohanás és a mellettem ülő férfi.

– Van valamilyen terved? – kérdezi, miközben sebességet vált.

A műszerfalra pillantok. A sebességünk máris megközelíti a 175 kilométert.

– Miféle tervem?

Gunyorosan felvonja a szemöldökét.

– A te ötleted volt, vagy nem? Azt hittem, kieszeltél valami különlegeset.

– Nem én – vallom be, miközben lerúgom a cipőmet, és felhúzom a lábam az ülésre. – Csak egy kicsit dobbantani akartam veled.

– Tetszik nekem ez a terv – mondja. – És pontosan tudom is, hol akarok dobbantani. – Olyan eltúlzott huncutsággal kacsint rám az utolsó szónál, hogy kénytelen vagyok nevetni.

– Perverz! – mondom.

– Csak neked – vágja rá.

Átkarolom felhúzott térdemet. Felém nyúl, végighúzza az ujját a smaragddal díszített platina bokaláncon, amit tőle kaptam ajándékba: tárgyi emlékeztető arra, hogy az övé vagyok. Mintha elfelejthetném.

Keze felcsúszik a bokaláncról a combom hátuljára. Érintése könnyű és buja. Egyszerű simogatás, de az én reagálásom annál bonyolultabb. Forró villámok cikáznak bennem, összesűrűsödnek a lábam között, a mellbimbómat morzsolgatják. Milyen könnyen kialakul az érintés, a gyönyör, a kéj és a vágy mintája! Mintha örökké éheznék, és Damien lenne a legédesebb manna.

Sajnos nem tart soká. Damien bekapcsolja a rádiót, végigszörfözik az állomásokon. Végül talál valami brutális technót, amely teledübörgi a kocsit. Megint sebességet vált, a motor zümmög, Damien kígyózik a minimális forgalomban. Hátradőlök, veretem magamat a ritmussal, és nézem a férfit, aki szeret engem. Azt a férfit, akit én is szeretek. Aki csak hozzám tartozik.

Elkomorodom a kéretlen gondolattól, ami nem is igaz. Ha az én kizárólagos tulajdonom lenne – az enyém, csak az enyém –, elvihetném innen. Megmenthetném, semmivé tehetném ezt az egész bírósági borzalmat.

De nem tehetem. A könyörtelen igazság visszafurakodik a gondolataimba, sötét szorongássá változtatja eddigi széles jókedvemet.

Elfordulok, kinézek az anyósülés ablakán. Mellettünk fák suhannak el az éjszakában, a Lamborghini fényszórói különös árnyékokkal fonják körül őket. Megborzongok a baljós látványtól: olyan, mintha az alvilágban vezetnénk. De még ez sem ment meg a sivár valóság tolakodásától.

Azt akarom, hogy örökké tartson ez az út. Kelet felé akarok menni, ahol talán már öt óra múlva felkel a nap. A végsőkig akarom hajszolni ezt az autót, sohasem akarok megállni. Most egy buborékban vagyunk, amely megvéd, hogy ne érhessenek el azok a nyúlkáló árnyékok. De abban a percben, ahogy megállunk… abban a percben, ahogy visszafordulunk…

Nem! Mély lélegzetet veszek. Erősnek kell lennem. Nem a magam érdekében; Damienért.

– Vissza kellene fordulnunk – mondom, de annyira halkan, hogy bizonyosan nem hallhatja az autót megtöltő zenétől. Kikapcsolom a rádiót, csend lesz.

Damien rám néz. Tekintetében aggodalom váltja fel az örömet.

– Mi az?

– Vissza kellene mennünk. – Beszélni próbálok, de a hangom még mindig betegesen gyenge, mintha önmagammal viaskodnék, mert titokban biztatni szeretném Damient, hogy rohanjunk. – Pihenned kell – erőltetem ki magamból a szavakat, természetes hangnemre törekedve. – Holnap ledarálnak bennünket.

– Eggyel több ok, hogy fussunk, ameddig bírunk.

Nagyot nyelek, hogy ne sírjam el magam.

– Damien!

Vigasztalást várok, megnyugtatást, hogy nem lesz semmi baj. De ő csak megsimítja az arcomat. A mozdulat lökéshullámokat gerjeszt bennem, és ismét könnybe lábad a szemem. Ökölbe szorítom a kezem, és küzdök a készülődő sírógörccsel. Nem bőghetek, most nem, egyáltalán sohasem, a fene egye meg. Majd akkor sírok, ha elveszítettem Damient. És amíg nem tudom, hogy széna-e vagy szalma, addig semmit sem akarok csinálni, csak mellette akarok lenni, minden egyes másodpercben.

Sikerül majdnem őszintén mosolyognom, mielőtt hozzá fordulok.

– Mindjárt. – Rátapos a gázra, a kocsi kilő.

– Hova megyünk?

– Egy helyre, amit meg akarok mutatni neked.

Zavartabb képet vághatok, mint gondolom, mert halkan elneveti magát.

– Ne izgulj! Nem szökünk meg.

Pofát vágok. Hiszen ha megszökhetnénk!

Bal kézzel tovább kormányoz, de a jobbját ráteszi a térdemre. A mozdulat inkább a birtoklás jele, mint a vágyé. Mintha tudnia kellene, hogy itt vagyok. Hátrahajtom a fejem. Szeretném élvezni az érintést, ugyanakkor szeretnék kiabálni is vele. Ordítani és visítani akarok, könyörögni és esdekelni, hogy védekezzen, bassza meg! Mert Damien Stark nem az a fajta, aki meghátrál, és tűri, hogy elpáholják. Vagy olyan, aki belenyugszik, ha veszít.

Nem az az ember, aki bántja a nőt, akit szeret.

Mégis ezt teszi.

Vad, erőszakos gondolatok örvénylenek bennem. Elhalványulnak a város utolsó fényei, csak erdőket látni az út mellett. A motor halkan, egyenletesen dorombol, és én fáradt vagyok. Nemcsak azért, mert későre jár, de attól a sok mindentől is, ami rajtam múlik. Behunyom a szemem és lazítok, de a következő percben felkapom a fejem, mert az autó megáll, és Damien kikapcsolja a motort.

– Mi van? – kérdem bávatagon. – Mi történt?

– Szundítottál egyet – feleli Damien.

Szundítottam?

Összehúzom a szemöldökömet.

– Mennyit?

– Majdnem fél órát.

Ettől tökéletesen éber leszek. Ültömben kiegyenesedem, és körülnézek. Egy rusztikus étterem parkolójában vagyunk. Sok a szabadtéri asztal. Az éttermet már bezárták, az üres asztalok inkább kísértetiesek, mint hívogatók. – Mi ez?

– A Kanzberger Seehaus. – Értetlen képet vághatok, mert elvigyorodik. – Az egyik kedvenc helyem München közelében. Alaine, Sofia és én kijöttünk ide egyszer. Alaine akkor már elég idős volt, hogy vezethessen. Később egyedül jöttem. Sok emlék köt ide – teszi hozzá, és furcsán elcsuklik a hangja.

– De most be van zárva – jegyzem meg bután.

– Nem enni jöttünk – mondja. Kiszáll, megkerüli az autót, és kinyitja az ajtót, mielőtt a kilincsért nyúlhatnék. A kezét nyújtja, hogy kisegítsen. Könnyedén felállok.

– Miért jöttünk?

– Gyere, járjunk egyet.

Az arcát nézem, de nem tudok olvasni benne. Kézen fog, és vezetni kezd egy keskeny, kígyózó csapáson a hatalmas fák alatt. A zöld levelek feketék és szürkék a holdfényben. Fogalmam sincs, merre tartunk, de amikor kifordulunk egy kanyarból, elakad a lélegzetem. Egy tó nyújtózik előttünk a vadon közepén. Tükre villódzik a holdsugaraktól. Úgy tűnik, mintha csak bele kellene ugranunk a vízbe, és megfoghatnánk a hatalmas korongot.

– Gyönyörű! – mondom.

– Isten hozott a Kranzberger-tónál! Sokszor órákat töltöttem itt – mondja. – Kiültem a partra, hallgattam a vizet, a madarakat és a szelet a fák között. Behunytam a szememet, és gondolatban elszöktem. – Eddig a tavat nézte, de most felém fordul. – Meg akartam mutatni neked – mondja, de én azt hallom: ne haragudj!

Nyelek egyet, és bólintok. Meg vagyok illetődve.

– Köszönöm.

Fölemeli összefonódott kezünket, és gyengéden megcsókolja a tenyeremet. A mozdulat édes, puha, szívfájdítóan romantikus. Bár maradhatnánk itt örökké a csipkés holdfényben, elrejtőzve az ábrándban, hogy rajtunk kívül senki sem létezik a világon!

Remegés fut végig rajtam, elfordulok. Olyan gyorsan belehabarodtam ebbe a férfiba, most pedig rettegek, hogy elveszítem. Rettegek, hogy megfosztanak mindattól a jótól, amelyet a szar előéletünk ellenére is fel tudtunk fedezni együtt. Összeszorítom az ajkamat, hogy magamba fojtsam a kétségbeesett sikolyt, mert ezt akarok: sikoltani, ordítani, sírni. Egészen addig, amíg Damien meg nem teszi azt, amit kell, hogy rendbe jöjjenek a dolgok, és elmúljon ez az iszonyat.

De nem teszem, csak állok, mint a cövek, tudva, hogy a legkisebb mozdulattól is kibukhatok. Vadnak, robbanékonynak, veszedelmesnek érzem magam. Jelenleg pedig a robbanás az utolsó, amire szükségünk van.

– Nikki – mondja lágyan. Elengedi a kezem, mögém áll. A vállamra teszi a tenyerét, és melegen, édesen megszorítja. Érzem, ahogy gyengéden megcsókolja a fejem búbját. Keze puhán végigsuhan a karomon, amelyet szabadon hagy az ujjatlan ruha. – Feldühítettelek azon az első estén Evelynnél, emlékszel? Hagynom kellett volna, hogy mérgelődj. Ott kellett volna hagynom téged, egyszer sem nézve vissza.

A szám kiszáradt, mellkasom abroncsok szorítják. Nem akarom hallani ezeket a szavakat. Nem akarom elhinni, hogy még mindig létezhet benne akár egy atom is, amely annak örülne, ha sose lett volna köze hozzám, még akkor is, ha csak azért vágyik erre, mert engem akar védeni.

– Nem – mondom. Ennyi jön ki a számon, ez is rekedt, elfúló hangon.

Szelíden maga felé fordít, a tenyerébe fogja az arcomat.

– Megszakad a szívem attól, hogy félelmet kell látnom a szemedben.

Szavai puhák és becézőek, rám mégis úgy hatnak, mintha gyomorszájon vágtak volna, és ennek megfelelően reagálok. Mindkettőnk legnagyobb döbbenetére lendületet veszek, és pofon vágom.

– Hagyd abba! – ordítom. Minden önfegyelmem elpárolog az indulatok vad robbanásában. – Hagyd abba, baszod! Azt hiszed, ez a megoldás? Azt kívánni, hogy bár sose jöttünk volna össze? Az istenedet, Damien, annyira szeretlek, hogy az már fáj, erre te babusgatni akarsz? Nekem nem az kell, hogy kényeztess, hanem az, hogy tegyél valamit! – Két tenyérrel mellbe lököm. Elkapja a csuklómat, lefogja a kezemet, olyan erősen, hogy felszisszenek.

– Nikki! – A hangja most nem simogató, hanem nyers és veszedelmes. Tudom, hogy túl messzire mentem, de nem érdekel. Ott, ahol róla van szó, nem mehetek elég messze, mert most meg akarom törni. Át akarok törni azon az istenverte makacsságán, és valahogy a fejébe akarom verni, hogy csak azzal mentheti meg magát – minket –, ha védekezik.

– Be fognak csukni – mondom kimérten, fagyosan. – A szentségedet, Damien, te hogyhogy nem majrézol? Én annyira rettegek, hogy reggelenként alig bírok kimászni az ágyból!

Úgy mered rám, mintha kínaiul beszélnék.

– Hogy én nem félek? – Szavaiból süt az alig fékezett harag. Nem tudom, rám irányul-e vagy másra, de olyan erős, hogy reszket tőle. – Ezt gondolod?

Akaratlanul hátrálok egy lépést, ám ő megállít. Elkapja a karomat, ujjai a húsomba vájnak, nem mozdulhatok.

– Csakugyan ezt gondolod? A szentségit, Nikki, alig bírom elviselni a tudatot, hogy elszakíthatnak tőled! Hogy nem érinthetlek meg! Nem csókolhatlak! Nem hallhatom a nevetésedet, nem nézhetlek! Nem lehetek veled!

Annyira belefeledkeztem a szavaiba, hogy észre se vettem: folyamatosan hátrafelé tolt, neki egy fának. Érzem a vékony ruhán át az érdes kérget a hátamon. Keze a tulajdonos mozdulatával siklik le a karomon, azután fel a törzsemen, hogy durván megragadja a mellemet. Felhördülök, amikor belém mar a tüzes, követelő vágy.

Közelebb hajol, ajka súrolja az arcomat.

– El tudok viselni mindent, csak azt a gondolatot nem, hogy elveszítlek.  – Ajka perzseli a fülemet. Keze előbb lefelé csúszik a combomon, aztán fel, és viszi magával a ruhát.

– Hogy nem félek? – súgja, miközben megmarkolja az ölemet. Nincs rajtam bugyi, könnyen belém nyomhatja az ujját. Az ajkamba harapok, és hálás vagyok, amiért itt van és megtart, mert olyan az egész testem, akár a folyékony tűz.

– Soha életemben nem rettegtem még ennyire – mondja, azután szájon csókol. Nyelve és ujjai azonos ütemre mozognak a számban és a hüvelyemben. Egy gyönyörű, mennyei percre beletemetkezhetem a csókjába, az ölelésébe, elfelejthetem, hol vagyunk, és miért vagyunk itt. Nem létezik más, csak Damien, és hozzám tapadó testének érzéki, vigasztaló forrósága.

Azután valami elpattan bennem, félresöpörve a vágyat és ezt a kétségbeesett éhséget, amelytől dübörög a pulzusom, és a hüvelyem szorosan rázárul Damien ujjaira. A melléhez nyomom a tenyeremet, és ismét ellököm magamtól.

– Hogy merészelsz félni? Az isten verjen meg, Damien, hogy merészeled azt mondani, hogy félsz elveszíteni, amikor csakis rajtad múlik, hogy véget vess ennek! Lezárhatnád az egészet, és mehetnénk haza!

Mérhetetlen bánattal néz rám.

– Ó, Nikki! Ha megszabadíthatnálak a félelemtől, megtenném.

– Ha megszabadíthatnál? – ismétlem. – Te is tudod, hogy képes vagy rá! És rohadtul be vagyok rágva, amiért semmit sem vagy hajlandó tenni érte!

Most már visítok. Olyan vagyok, mint egy zsémbes hárpia, és utálom érte magam. A rohadt életbe, ebben a pillanatban Damient is utálom!

Patakzanak a könnyeim, és a földre rogyok. Már majdnem elterülök, amikor elkap, és felsegít térdeplésbe. Nem kerüli el a figyelmemet a helyzet iróniája: Damien mindig itt van, hogy elkapjon. Legalábbis ezt hittem. De most már nem tudom, és először érzem magányosnak magam a karjaiban.

– Gondolkoztam – szól halkan. Még egyszer sem hallottam ilyen komolynak a hangját.

Megdermedek. Sosem gondoltam, hogy ennyire hideg, élettelen érzés lehet a remény, pedig az.

– Min? – kérdezem gyanakodva.

Sokáig tétovázik. Már-már azt hiszem, nem is fog válaszolni. Aztán mégis megszólal.

– Olyan sokáig kívántalak – mondja vontatottan. – És most, hogy az enyém lettél, kockáztatok mindent, ami köztünk van.

Igen, akarom ordítani, igen! Észreveszem, hogy belevájom ujjaimat a puha, nedves földbe. Megparancsolom magamnak, hogy lazítsak, és ne képzeljem el a következő szavakat. És ne reménykedjek túlságosan.

– Tőled, Maynardtól és a többiektől eltérően nem vagyok meggyőződve arról, hogy az lenne az üdvözítő megoldás, ha kiteregetném, miket művelt velem Richter. De talán mégis meg kellene próbálnom. Ha ettől ejtik a vádat, talán fel kellene áldoznom a magánszférám sérthetetlenségét, amire egész életemben törekedtem.

Hallom a hangjában a keserűséget. Szeretném megfogni a kezét, aztán mégsem teszem, csak állok, mint a sóbálvány.

– Nem szégyen áldozatnak lenni, igaz? Akkor miért fájjon nekem, hogy a világ megtudja az ocsmányságokat, amiket Richter csinált velem? Miért lenne fontos, miket hord össze a sajtó a sötét éjszakákról a hálószobámban? A megalázó dolgokról, amelyekre kényszerített? Olyanokról, amelyeket el sem meséltem neked, de amelyeket boldogan elfelejtenék. – A szemembe néz, de én csak arcának kemény éleit és síkjait látom. – Ha ettől szabadon távozhatok veled, miért ne dobjam fel a sztorit? Nem kéne kiplakátoztatnom? Végigcsámcsognom tévében, kibeszélős műsorokban, az újságok címlapján? Nem kéne rágógumit csináltatnom a személyes poklomból az egész rohadt világnak?

Valami hűvöset érzek az arcomon. Rádöbbenek, hogy sírok.

– Nem – suttogom a gyűlöletes igazságot. De hát Damien ilyen. Ő a saját törvényei szerint él, éppen ezért szerettem bele. – Még értem sem – mondom. – Még a szabadságért sem.

Szorosan behunyom a szemem, de újabb könnyek buggyannak ki a szempilláim között.

Hüvelykujjával megcirógatja az arcomat.

– Megérted?

– Nem – mondom, de ezt úgy értem, hogy igen, és amikor kinyitom a szemem, látom rajta, hogy ő is tudja. Közelebb jön hozzám, amitől elakad a lélegzetem. Hüppögök egy kicsit, könnyek ízét érzem, amikor a szája az enyémre simul. A csók először puha, gyengéd és édes. Aztán megmarkolja a tarkómat, a másik karjával átkarolja a derekamat, és az ölébe ránt.

Elakad a lélegzetem a megdöbbenéstől, ő pedig kihasználja az alkalmat. A szája szilajabb lesz, a csókja hevesebb, a nyelve az enyémet keresi. Megragadom selymes haját, és átadom magam szája érzéki erejének. A nyelvünk összetapad, a fogunk egymáshoz koccan. Holnap reggel dagadt lesz az ajkam, de nem állhatok ellen a csóknak, amely mindkettőnket lángra gyújt.

Zihálok, amikor elhúzódik tőlem. A szám duzzadt, meggyötört. Azt hiszem, eddig még Damientől sem kaptam ilyen igazi csókot. Többet akarok belőle.

Néma követeléssel hajlok közelebb. Keményen megragadja az államat. Belemerevedek a félszeg fejtartásba, és felnézek rá.

– A mindenem vagy, Nikki. Ezt tudnod kell. Hinned kell benne.

– Hiszek – suttogom. Látom, hogyan remeg a teste, mielőtt megfeszülnének az izmai, hogy magához öleljen. Elolvadok a karjaiban. Annyira szerelmes vagyok, hogy az már fáj.

– Te vagy a mindenem – ismétli. – De nem lehetek hű hozzád, ha nem vagyok hű magamhoz.

– Tudom – mondom, a pólójára szorítva az ajkamat. – Felfogtam. – Hátraszegem a fejem, és a szemébe nézek. – De ettől még nem fáj kevésbé.

– Akkor engedd, hogy megpróbáljam jobbá tenni. – Gyengéden eltol magától, majd hozzám hajol, megcsókolja a szám sarkát. – Itt fáj?

Rázom a fejem. Szememet könnyek csípik, és egy kicsit elmosolyodom.

– Nem? Akkor itt? – Ajka súrolja az állkapcsomat. Elakad a lélegzetem, olyan buja az érintése.

– Nem – felelem, és már határozottabban mosolygok.

Szája következőnek a gödröcskét keresi meg a nyakam tövében. Hátravetem a fejem, hogy jobban hozzám férjen. Ereim vadul lüktetnek az ajka alatt.

– Nem is ott – suttogom.

– Gáz – mondja. – Hogyan gyógyítsalak meg a csókkal, ha azt sem tudom, hol fáj?

– Keresd – válaszolom.

– Nem hagyom abba – ígéri. A szája lejjebb vándorol, megáll vadul verdeső szívem fölött. – Itt biztosan nem – mondja, és már megy is tovább. Fölnevetek, de a hangom átcsap nyers, érzéki sikolyba, amikor a szája rátapad a mellemre.

– Damien!

Megtart a hátamnál fogva, miközben szopogat ennek az észveszejtően drága ruhának a selymén át, és harapdálja érzékeny mellbimbómat. Homorítok, mielőtt elsüllyednék a kéj ködében.

– Itt? – mormolja az ajkaim között.

– Igen – mondom. – Ó, igen!

– Én nem vagyok olyan biztos benne – mondja, miközben leválik a számról. – Jobb lesz, ha tovább keresek.

Gyengéden lecsúsztat az öléből a puha földre, és ráül a derekamra.

– Damien – mormolom – mit…

Az ajkamra illeszti az ujját, aztán fölém hajol, és ismét a mellemet csókolja. Nyögdécselek a gyönyörűségtől.

– Én szóltam – mondja. – Meg fogom csókolni, és elmúlik a fájdalom.

Ezúttal a bal mellemre tapad a szája, a jobbot a kezével ragadja meg. Olyan a teste, mint a szigeteletlen huzal, ráz, ahol hozzám ér. Ujjaitól szikrák pattognak a mellemben és szállnak a testemben. Éhesen homorítok, nem tudok betelni vele.

A szája sajnos túl gyorsan hagyja ott a mellemet, és gyengéden levándorol a testemen. Csak egy vékony réteg selyem választja el az ajkát a bőrömtől.

Most a hasamon van a szája, és a köldökömet kényezteti. Keze végigsiklik a ruhán, felhajtja. A puha anyag ugyanakkor csúszik föl rajtam, amikor Damien ajka lefelé csúszik. Puha csókokkal borítja el a bőrömet, a medencecsontomat, gyengéden, édesen áttér a vénuszdombomra, majd még lejjebb vándorol. És még lejjebb. Akaratlanul homorítok, és felhördülök, amikor a nyelve játékosan megpöcköli a csiklómat, mielőtt rátapasztaná forró száját.

Keze átvándorol a combomra, végighúzza hüvelykujját a sebhelyeken, mielőtt megsimogatná a combtő puhább bőrét. Széttárja a térdemet, hogy szélesebbre nyíljak neki. Riszálni, vonaglani akarok buján érzéki csókjának gyönyörében, de határozott kézzel lefog, hogy pontosan úgy tartsam magam, ahogy ő akarja. A számhoz emelem a kezem, a hüvelykujjam puha tövét harapdálom, és jobbra-balra fordítom a fejem, miközben Damien hozzáértő szája és nyelve lassan-lassan – borzasztó lassan – szítja bennem az édes gyönyört.

Aztán felrobban a világ. Homorítok, kinyitom a szám, de a sikolyomat elfojtja Damien, aki feljebb csúszott rajtam, és most lefog a súlyával. Ajkamra szorítja az övét, érzem a saját gerjedelmem ízét. Mohón a szájába dugom a nyelvemet, és tiltakozva nyögök, amikor elhúzódik. Rátenyerel mellettem a puha földre, fölemelkedik, és a szemembe néz. Lángol a tekintete, de a szenvedély gyorsan szelídül jókedvvé.

– Jobb már? – kérdezi arcátlanul vigyorogva.

– Ó, igen! – felelem, majd a könyökömre támaszkodom, hogy felülhessek.

– Nem – mondja. – Feküdj vissza.

Derűsen felhúzom a szemöldökömet.

– De követelőzőek vagyunk, Mr. Stark. Tulajdonképpen mit akar?

– Azt akarom, hogy meztelen legyél – mondja. A játékosság olyan gyorsan tűnik el az arcáról, ahogy jött, és a nyomában fellobbanó tűz annyira érzéki, hogy ismét benedvesedem.

– Ó!

Lassan fölemeli a ruhám szélét. Nem tiltakozom, csak úgy helyezkedem, hogy lehúzhassa rólam a fejemen át. Félredobja a ruhát, aztán magáról hámozza le a fehér pólót, mielőtt kigombolná a farmerjét.

– Meg foglak baszni. Itt és most, Nikki, a meleg földön, a szabad ég alatt. Meg foglak baszni az egész világmindenség szeme láttára, mert te az enyém vagy, és mindig az leszel, mindegy, hogy hova kerülünk innen.

– Igen – mondom, pedig nem kérdezett, hanem parancsolt. – Ó, igen!

Végighúzza rajtam a kezét, imádattal néz. Mindig tudtam, hogy szép vagyok, de ha Damien néz rám, a gyönyörűnél is többnek érzem magam. Akkor különleges vagyok.

Megsimogatom az arcát, és figyelem, ahogy a tekintete átforrósodik a szenvedélytől. Belefúrom ujjaimat a hajába, megragadom a tarkóját, lehúzom a száját az enyémre. Csókunk éhes és vad, mint körülöttünk a fák és a folyondárok. Közelebb rántom magamhoz, nem bírok betelni vele. Keze simogatja az oldalamat, a mellemet, a lábam közé csúszik. Felnyög, amikor érzi, hogy síkos és készséges vagyok. Nyögése mintha végigvisszhangzana rajtam.

Megszakítja a csókot, és az egyik kezére támaszkodik.

– Most! – Nem várja be a válaszomat, de én már úgyis széttettem mohón a lábamat, és megemeltem a csípőmet, hogy belém döfhesse magát. Felkiáltok, nem a fájdalomtól, hanem azért, mert ez így helyes. Így kell ennek lennie, hogy Damien és én egyek vagyunk. Damien és én együtt nézünk szembe az egész világgal.

Együtt mozgunk szilaj lázban, és amikor felrobbanok az orgazmustól, rájövök, hogy könnyes az arcom.

– Nikki – súgja, és magához húz.

– Nem, nem! – tiltakozom. – Csak azért, mert ez túl nagy ahhoz, hogy magamban tarthassam.

– Tudom – mondja, és még szorosabban ölel. – Tudom, édesem.

Nem tudom, mennyi ideig maradunk így, csak azt tudom, hogy soha többé nem akarok elmozdulni. Ám Damien hamarosan megsimogatja a csupasz karomat, majd megcsókolja a fülcimpámat.

– Akkor akarsz jönni?

Persze nem akarok. Dehogy akarok. Ám tudom, hogy Damiennek ugyanakkora szüksége van az erőmre, mint nekem az övére. Így csak bólintok, és elveszem a ruhámat, mielőtt fölállnék, majd a kezemet nyújtom neki.

– Kész vagyok – mondom. – Gyerünk.