Sorozatszerkesztő:

Burger István

Válogatta:

Németh Attila

Fordította:

Kollárik Péter

Szerkesztette:

Kolonics Gabriella

Borító:

Sallai Péter

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez.

E kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978-615-5158-48-3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

Megbízott kiadó: Sárkány Bt.

© Hungarian translation 2010, Kollárik Péter

© Hungarian edition 2010, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A szellemsürgöny

CSUDA EGY TALÁLMÁNY ez a Marconi távírója, egyetértenek az urak? – kérdezte Mr. Shaynor éktelen krákogás közepette. – Azt beszélik, nem ismer akadályt: fittyet hány a hegyekre, az sem számít, ha fújja-hordja… Pirkadatra mi is megtudjuk, csakugyan így van-e.

– Így van, efelől semmi kétség – szólaltam meg, majd beléptem a pult mögé. – Hát az öreg Mr. Cashell hová lett?

– Az ágyat nyomja, csúnyán megfázott szegény. De említette, hogy az ön társaságára azért számíthatunk majd.

– És merre van az unokaöccse?

– Odabent készül a nagy kísérletre. Mesélte, hogy legutóbb egy nagy szálloda tetejére állították a telegráfpóznát. A vízvezetéket használták földelésként, és amikor az a sok úri dáma fürödni akart – ecsetelte kuncogva –, megrázta mindet az áram!

– Nahát, erről nem is hallottam!

– Egy ilyen hírt nem szívesen kürtölne világgá a szállodavezetőség! Ma pedig, Mr. Cashelltől legalábbis így tudom, Poole-ba akarnak küldeni egy üzenetet. Az eddigieknél erősebb telepekkel. Tudja, Mr. Cashell a kormányzó unokaöccse (benne leszünk az újságban is!), ezért ebben a házban akármi felvillanyozódhat, nem számít. Uraságod is kíváncsi a kísérletre?

– Meghiszem azt! Nem mindennap látni hasonló mutatványt! Ön nem szeretne lefeküdni?

– Szombatonként este tízig nyitva tartunk. Most ráadásul tombol a városban az influenza is, bizonyára tucatjával fogja ideküldeni a betegeit az orvos. Majd elszunyókálok a székben, ilyenkor mindig így szoktam. Ha az ágyamból ugrasztanak ki kétpercenként, sokkal jobban fázom. Hideg van odakint?

– Kutya hideg, annyit mondhatok! Borzasztó lehet ez a köhögés.

– Kedves öntől, hogy így aggódik értem. Énfelőlem fagyhat is, csöppet sem zavar! Nekem inkább ez a szél teszi be a kaput. – Ismét száraz-fájdalmas köhögés szakadt fel belőle, épp, amikor egy öreg nénike lépett be az ajtón és lázcsillapítót kért.

– Sajnos az utolsó cseppig elfogyott, asszonyom – vette fel azonnal a készséges üzletvezető hangját Mr. Shaynor –, de ha tud várni két percet, máris készítek újat.

Akkor már egy ideje rendszeresen látogattam a boltot, és a tulajdonossal kötött ismeretségem barátsággá érett. Mr. Cashell mutatta meg nekem, mire való a Gyógyszerész Kamara és micsoda hatalma van, amikor egy másik patikus figyelmetlenségből rossz gyógyszert adott ki nekem; hogy hanyagságát leplezze, még hazudott is. Amikor e két bűnére mégis fény derült, leveleket kezdett írogatni; persze hiába.

– Szégyent hoz a gyógyszerészi hivatásra – mondta akkor ez a vékony, jámbor tekintetű férfi indulatosan. – A szakmának tesz jót azzal, ha feljelenti a Kamaránál.

Úgy is tettem, noha féltem kissé, hogy ki találom hívni a sorsot magam ellen, ám kellemesen csalódtam. Az úr bocsánatot kért, méghozzá olyan kétségbeesetten, mintha egy egész éjszakát kínpadon töltött volna. A Gyógyszerész Kamara a maradéktalan tiszteletemet, Mr. Cashell pedig, ez a derék szakember, aki élt-halt a hivatásáért, őszinte megbecsülésemet vívta ki. Amíg Mr. Shaynor meg nem érkezett északról, Mr. Cashell szavát vették szentírásnak a patikasegédek.

– Az emberek hajlamosak elfelejteni – mondogatta –, hogy végső soron a patikus adja ki a gyógyszereket. Tehát ha hibázik, azzal az orvost is szégyenbe hozza. Szó szerint a kezében tartja a jó hírét, kedves uram.

Mr. Shaynor modora, meglehet, nem illett volna a szomszédos olasz fűszerüzlet pazar pompájához, gyógyszerészi munkáját ellenben a legapróbb részletekig ismerte és szerette. Ha kikapcsolódásra vágyott, akkor is a gyógyszerekhez fordult, de csak az ábrándozás szintjén. Bújta a szerek felfedezéséről, csomagolásáról, szállításáról szóló irodalmat, s képzeletben távoli országokat járt be. Engem is érdekelt a téma, a Gyógyszerészek Nagykönyve és a gyógyszerek mindentudójaként híres Nicholas Culpepper munkássága – így ismerkedtünk meg.

Apránként aztán megtudtam, honnan jött, miként azt is, merre tart. Az édesanyja tanítónő volt az egyik északi megyében, vörös hajú apja pedig egy harmadrangú bérfuvaros Kirby Moorsnál, de őt Mr. Shaynor még kisgyerek korában elveszítette. Elsorolta, milyen vizsgákat tett le, azt sem felejtve el megemlíteni, hogy ezek a vizsgák egyre fontosabbak és egyre nehezebbek voltak. Tudtam, hogy egy londoni üzlethelyiségről álmodozik. Nem rejtette véka alá a magukat folyton árengedményekkel reklámozó szövetkezeti boltok iránt táplált gyűlöletét, mint ahogy a vásárlókhoz való sajátos hozzáállását sem.

– Mint mindenki, előbb-utóbb én is beletanultam – árulta el nekem –, hogyan szolgáljam ki figyelmesen és reményeim szerint udvariasan a vevőket, úgy, hogy közben ne zökkenjek ki a saját gondolataimból. Idén ősszel így olvastam el a Christie-féle Otthon termeszthető gyógynövények legújabb kiadását, pedig arra aztán oda kell figyelni, annyit mondhatok. Ha nem receptre kapható gyógyszerért jöttek, egy fél oldalt be tudtam magolni a Christie-ből, miközben két vásárlót is kiszolgáltam, és egyetlen penny sem hibádzott a végén. Bár ami a receptre kapható készítményeket illeti, azt hiszem, azok nagy részét is ki tudnám keverni… akár álmomban is.

Személyes politikai indíttatás vezérelte érdeklődésemet Marconi első, Angliában folytatott próbálkozásai iránt; a mindig figyelmes Mr. Cashell pedig tudta ezt, és amikor unokaöccse megkérte, nagyszabású kísérletét hadd folytathatná az üzletben, természetesen engem is meghívott, hogy tanúja lehessek az eredménynek.

Az anyóka közben távozott, vitte a gyógyszerét, Mr. Shaynor meg én pedig topogni kezdtünk a pult mögött a kövön, hogy ne fázzunk annyira. A bolt úgy nézett ki a tündöklő villanyfényben, mint egy gyémántbánya, mivel az idősebbik Mr. Cashell feltétel nélkül hitt a mesterségéhez kapcsolódó, már-már szertartásjellegű külsőségekben. A széles táblaüveg kirakatban három tündöklő üvegkancsó – egy piros, egy zöld és egy kék – pompázott; egy ilyenért adta oda egy Rosamund nevű mesebeli kislány az új cipőjét{1}. A levegőben flórenci nőszirom, Kodak filmek, kaucsuk, fogpor, fehérneműszekrénybe való illatszeres zacskók és mandulakrém illatkavalkádja terjengett. Mr. Shaynor alaposan befűtötte a gyógyszertár kályháját, mi meg köhögés elleni, cayenne-i borsos gumicukrot rágcsáltunk és szögletes mentolos cukorkákat szopogattunk. A tomboló keleti szél csaknem minden életet eltüntetett az utcáról. Az a kevés járókelő, aki még odakint bóklászott, tetőtől talpig bebugyolálta magát, csak ráncosra húzott szemüket lehetett látni. A szomszédos olasz fűszeres cifra tollú madarakat és más apróvadat lógatott fel a kirakata fölé, de a szél most a mi ablakkeretünknek csapkodta azokat.

– Nem ártott volna bevinni ezt a sok tarka baromfit, hát mindjárt betörik nekem az üveget a fagyott lábukkal, nézzenek oda… – bosszankodott Mr. Shaynor. – Vacognom kell, ha csak rájuk nézek; önnek nem? Nézze csak azt a vén nyulat ott! Már majdnem lefújta róla a szőrt a szél.

Magam is láttam, ahogy a döglött jószág hasán minden egyes fuvallatra csíkosan fodrozódik az a kevéske prém, és ki-kivillan az állat kékes bőre.

– Kutya hideg van – didergett az öreg Mr. Shaynor. – Bolond, aki egy ilyen éjszakán kiteszi a lábát! No lám, az ifjú Cashell úrfi is megtisztel minket…

Kinyílt a patika hátsó irodájának ajtaja, és kezét dörgölve egy keménykötésű, kecskeszakállas fiatalember lépett ki rajta.

– Szükségem volna egy darabka sztaniolpapírra, Shaynor – közölte. – Jó estét! A nagybátyám említette, hogy valószínűleg önök is itt lesznek. – Utóbbi szavait hozzám intézve, mivel, mint mindig, ezúttal is kezdtem volna feltenni tengernyi kérdésemet.

– Elkészültem mindennel – újságolta. – Már csak Poole hívását várjuk. Ha nem veszik zokon, még van egy kis dolgom. Bejöhetnek, amikor csak kedvük tartja, de nekem mindenképp a műszerek mellett a helyem. Kapom már azt a sztaniolt? Köszönöm!

Miközben beszélt, egy lány – kétségtelenül nem vásárló – lépett be az üzletbe. Mintha kicserélték volna, Mr. Shaynor kihúzta magát, és az arca is kipirult. A lány magabiztosan a pultnak támaszkodott.

– Most nem alkalmas… – hallottam az öregúr izgatott suttogását. Arcának halvány rózsaszíne és szemének csillogása egy bódult éjjeli lepkére emlékeztetett. – Kizárt dolog. Értse már meg, hogy egyedül vagyok itt!

– Már hogy lenne egyedül. Hát ő? Egy fél óráig ő is vigyázhat a boltra! Jót fog tenni egy kis séta. Jaj, ne kéresse már magát, John!

– De ő nem ért…

– Bánom is én! Önt akkor is viszem, és punktum! Csak megkerüljük a Szent Ágnes templomot, aztán jövünk is vissza. Ne is próbáljon nemet mondani…

Mr. Shaynor odalépett mellém a gyógyszerkiadó pult árnyékába, és bocsánatkérőn hebegni kezdett, mondván, a hölgy régi barátja.

– Úgy van – fojtotta belé a szót a lány. – Egy fél óráig maga fog vigyázni a boltra. Ennyi szívességet csak hajlandó megtenni az én kedvemért, nem igaz?

Egyedülállóan telt, zengő hangja volt, illett gömbölyded termetéhez.

– Ám legyen! – egyeztem bele. – Megteszem… de ha rám hallgat, jó melegen felöltözik, Mr. Shaynor.

– Hát, egy kis friss levegő tényleg nem árthat. Csak körbesétáljuk a templomot… – Még hallottam fájdalmas köhögését, ahogy kiléptek az ajtón.

Újraraktam a tűzhelyet, s bár gyötört kissé a bűntudat, amiért ily szabadon sáfárkodom Mr. Cashell szenével, azt örömmel nyugtáztam, hogy máris melegebb lett a boltban. Sorra kihuzigáltam a fal mellett sorjázó szekrények üvegfogantyús fiókjait, bele-belekóstoltam néhány csodaszerbe, majd némi malabár-kardamomumot, őrölt gyömbért, kloroformot és hígított alkoholt összevegyítve pikáns ízű itókát kevertem. Vittem belőle egy pohárkával a hátsó irodában serénykedő Cashell úrfinak. Egy pillanatra felnevetett, amikor megemlítettem, hogy Mr. Shaynor sétálni ment – ám egy törékeny dróttekercs minden figyelmét lekötötte, és az elemek és rudak között elveszve nem volt érkezése sokat beszélgetni velem. Ahogy elhaltak a kinti jövés-menés zajai, még a partot verdeső hullámok hangját is hallani lehetett. Aztán szűkszavúan, ám roppant érthetően elsorolta nekem az asztalokon és a padlón zsúfolódó szerkezetek nevét és rendeltetését.

– Előreláthatólag mikor kapjuk meg az üzenetet Poole-ból? – érdeklődtem, a pálinkámat szürcsölve egy mérőpohárból.

– Ha nincs semmi fennakadás, úgy éjféltájt. Már felállítottuk a telegráfpóznát a háztetőn. Mindenesetre mostantól fogva nem ajánlatos megnyitni a csapokat. A vízvezetéket használjuk földelés gyanánt, úgyhogy a víz is fel lesz töltve elektromossággal. – Nekem is elmesélte az első kísérlet végét: a feldúlt hölgyek históriáját a szállodában.

– Voltaképpen mi lesz a kísérlet eredménye? – kérdeztem. – Nem sokat konyítok az elektromossághoz, ami azt illeti.

– Ó, ha azt tudnánk, hát okosabbak lennénk mindenki másnál. Egyelőre annyi bizonyos, hogy a főszereplő neve: Elektromosság. És nézze csak, ebben az eszközben fog testet ölteni ez a varázslatos erő, amit még alig ismerünk. Ennek az üvegcsőnek a neve: kohérer.

Kézbe vett egy üvegcsövet; nem sokkal lehetett vastagabb egy hőmérőnél, benne két ezüstrudacskával. A két kis pálcika majdnem összeért, csipetnyi fémes por volt közéjük szórva.

– Itt van őkelme – mondta büszkén, mintha legalábbis ő lenne felelős a csodáért. – Ez a kis herkentyű fogja majd fel az Energiát. Bármi legyen is ez az Energia. A lényeg, hogy a világűrből érkezik hozzánk… legalábbis igen-igen messziről.

Mr. Shaynor ebben a minutumban tért vissza a sétából. Egyedül volt, és úgy köhögött, hogy a tüdeje is majd kiszakadt, ott, a küszöbön.

– Úgy kell a vén bolondnak… – suttogta Cashell úrfi, bosszankodva, amiért megzavarták a kiselőadását. – Na, nem baj – nyugtatgatta magát –, előttünk az egész éjszaka, hogy ezeket a csodákat megtapasztalhassuk.

Shaynor a pult szélébe kapaszkodott, a másik kezével pedig zsebkendőt szorított a szájához. Amikor elvette, két élénkpiros foltot vettem észre az anyagon.

– Nekem… nekem fenemód kapar a torkom ettől a sok cigarettától – zihálta. – Mindjárt be is veszek egy csipetnyi kubéba-borsot.

– Inkább ezt kóstolja meg! Magam kevertem, amíg odakint volt. – Azzal a kezébe nyomtam a poharat.

– Ugye nem akarja, hogy becsípjek? Szinte sohasem iszom alkoholt… Ejha! Ez egyszerre felpezsdít és megnyugtat!

Letette az üres poharat, és ismét felköhögött.

– Brrr! De kutya hideg volt odakint! Egy ilyen éjszakán azt sem bánnám, ha már a síromban fekhetnék. Önöknek fájt már valaha a torkuk a mértéktelen dohányzástól? – Lopva körülpillantott, aztán zsebre vágta a zsebkendőt.

– Ó, igen, egyszer-kétszer… – feleltem, azon tűnődve, vajon mennyire fogok kétségbe esni, ha majd én is észreveszem az élénkpiros színű intő jeleket az orrom alatt, s vajon egyáltalán észreveszem-e valaha. Cashell úrfi megköszörülte a torkát a műszerei között, finoman jelezve, hogy szeretné folytatni a tudományos ismeretterjesztést, nekem azonban még mindig az érces hangú, széles szájú kis hölgy járt az eszemben, aki majdhogynem parancsba adta, hogy vigyázzak az üzletre. Feltűnt ugyanis, hogy emlékeztet egy kissé arra a csábos alakra az arannyal keretezett kölnivíz-plakáton, aki a kirakat pirosló fényében szemérmetlenül közszemlére tette domborulatait. Megfordultam, és azt vettem észre, hogy Mr. Shaynor tekintete is ugyanoda szegeződik; ekkor jöttem rá, hogy a színpompás sarok neki egy valóságos szentély.

– Mit szed… köhögés ellen? – kérdeztem.

– Nos, meglepő, de hiába állok a pult innenső oldalán, még sincs sok bizodalmam a szabadalmaztatott gyógyszerkészítményekben. Tartok viszont asztma elleni gyógycigarettákat és füstölőket. Az igazat megvallva, római katolikus létemre most mégis úgy érzem, a „Blaudett Katedrális” illatpasztillák használnának a legtöbbet… persze csak ha senkit sem zavar a tömjénre emlékeztető szaguk…

– Próbáljuk ki! – Eddig még sohasem adatott meg, hogy kedvemre kutakodhassak egy gyógyszertárban, így meglehetősen alapos voltam. Hamarosan elő is kerültek a pasztillák – barna, ragacsos kúpok benzoegyantából – és a kölnireklám alatt meg is gyújtottuk őket íziben. Vékony, kék csigavonalakban azonnal eregetni kezdték a füstöt.

– Természetesen – felelte a kérdésemre Mr. Shaynor – amit az ember saját használatra vesz magához a boltban, azt a saját zsebéből kell kifizetnie. Ebben a szakmában is ugyanolyan szigorú a leltár, mint az ékszerészeknél. Ennél többet nem mondhatok. Még jó, hogy mi nagybani áron szerezzük be ezeket – mutatott az illatpasztilla dobozára. A rendszeres tömjénégetés szigorú rituáléja és a helyiség állandó díszkivilágítása nyilván egy halom pénzébe kerülhetett az öregnek.

– És mikor zárjuk be a boltot?

– Nem zárjuk be. Nyitva leszünk egész éjszaka. A kormányzó… az idősebbik Mr. Cashell… úgy gondolja, minek bezárni, ha úgyis fel van kapcsolva az összes villany. Meg persze forgalma is van így a boltnak. Én mindenesetre leülök ide a kályha mellé levelet írni, ha nem bánják az urak. Az elektromosság nem az én asztalom.

A vállalkozó szellemű Cashell úrfi horkantott egyet, Shaynor pedig letelepedett a székébe, ahová már jó előre bekészített egy bolyhos, piros, fekete és sárga színekben pompázó ausztriai jutatakarót, bár szerintem inkább abroszra hasonlított. Körülnéztem, hátha találok valami olvasnivalót a gyógyszerkülönlegességeket bemutató füzetkék között, de mivel nem nagyon leltem semmi érdekesre, inkább új italt kevertem. Az olasz beszedte az ablakból a döglött állatait, lehúzta a rolót, és nyugovóra tért. Az utca szemközti oldalán a fehér spaletták foltokban verték vissza a gázlámpák pislákoló fényét; a száraz járda lúdbőrözni látszott a farkasordító hidegben, és hallottuk, hogy még az arra haladó rendőr is az oldalához verdesi a karját, hogy fölmelegedjék. Idebent a malabár-kardamomum és a kloroform szaga birokra kelt a füstpasztillák és vagy húszféle gyógy-, illat- és mosószer illatával. Villanylámpásaink tompított fényében csillogtak-villogtak a piros, kék és zöld folyadékkal töltött üvegek, s fényük kaleidoszkóp-szerű színkavalkáddá változtatta a gyógyszeres fiókok csiszolt fogantyúit, a fedeles üvegkancsókat és a gömb alakú, nyakas szifonokat. Káprázatos foltok vetültek a fehér köves padlóra és a gyógyszeres pultok nikkelezett korlátjaira, a fényesre csiszolt mahagóni asztallapok pedig olyanok lettek, mintha sűrű erezésű márványból, porfírból és malachitból készültek volna. Mr. Shaynor kulccsal kinyitott egy fiókot, és csakhamar írni kezdett. Kivett egy vékony levélköteget is. Bevackoltam magam a tűzhely mellé, de onnan is láttam a feltűnő monogramokat a csipkés szélű papírok sarkaiban, még a francia parfüm illatát is érezni lehetett. Valahányszor kézbe vett egy papírlapot, Mr. Shaynor áhítattal a kölnivizes hirdetés felé fordult, és úgy legeltette rajta a szemét, hogy szinte felfalta. A jutatakarót a vállára borította, így a tündöklő fényözönben még jobban emlékeztetett egy bódult éjjeli lepkére – egészen pontosan egy medvelepkére, nekem legalábbis az jutott róla az eszembe.

Becsúsztatta a levelét egy borítékba, merev, gépies mozdulatokkal lepecsételte és a fiókba csúsztatta. Aztán eljutott a tudatomig a szunnyadó nagyváros csendje, és öntudatlanul járkálni kezdtem körbe-körbe a fényárban úszó helyiségben, mint amikor az ember egy kórteremben rója a köröket. Cashell úrfi valami drótot igazgatott éppen, ami néha-néha sercegett egyet. Olyan hangja volt az elektromos szikrának, mint amikor valaki az ujjperceit ropogtatja. Hallottam, ahogy az emeleten ajtó csukódik be, majd nyílik ki gyors egymásutánban, és felköhög az ágyban Cashell nagybátyja.

– Tessék – mondtam, amikor az ital kellőképp felmelegedett –, igyon egy kortyot, Mr. Shaynor!

Az öreg megrezzent a székében, és a kinyújtotta kezét a pohárért. A benne lévő folyadéknak, mint a testes portói bornak, sötét bíborszíne volt, és buborékok gyöngyöztek a tetején.

– Úgy néz ki ez a rózsás hab – szólalt meg hirtelen –, mint a gyöngysor annak az ifjú hölgynek a nyakán. – Ismét a plakát felé fordult, amelyen a galambszürke fűzőbe bújtatott menyecske fogmosás előtt még arra is odafigyelt, hogy a nyakába akassza a gyöngysorát.

– Csinos teremtés, ugye? – kérdeztem.

– Hogy mondja?

Szemforgatva rám meredt. Én farkasszemet néztem vele, és észrevettem, hogy gyorsan táguló pupillájából kivész minden öntudat és értelem. Máskor merev tartása elernyedt, teljesen belesüppedt a székbe, és állát a mellkasára, kezét az ölébe ejtve pihent, nyitott szemmel, teljesen mozdulatlanul.

– Attól tartok, Shaynor becsiccsentett egy kissé – mondtam, miközben odaadtam Cashell úrfinak a frissítőt. – Biztosan a kloroform miatt.

– Ugyan, kutya baja se lesz az öregnek! – A kecskeszakállas részvétteljes pillantást vetett a gyógyszerészre. – Ezek a tüdőbajosok hozzá vannak szokva a nagy dózisokhoz, ne aggódjék! Amilyen csúnyán krákog… én nem csodálkozom. De biztos vagyok benne, hogy jót fog tenni neki az a pálinka. Tényleg nagyon finom lett – dicsérte meg a keverékemet. – Nos, ott tartottam tehát… mielőtt félbeszakítottak volna… hogy itt ez az úgynevezett kohérer. Az a homokszerű anyag odabenn tulajdonképpen finomra porított nikkel. Az elektromágneses hullámok, tetszik látni, elindulnak az indítóállomásról, gyakorlatilag a fény sebességével, és amikor a nikkelreszelék finom szemcséi elektromos töltést kapnak, egymáshoz tapadnak. No már most, fontos megjegyezni, hogy ez a feszültség indukció révén jön létre. Az indukciónak azonban elég sok fajtája létezik …

– Jó, jó, de mit jelent az, hogy indukció?

– Ezt egy laikusnak meglehetősen nehéz elmagyarázni. Dióhéjban annyi, hogy amikor az elektromos áram áthalad egy dróton, annyi mágnesességet gerjeszt a drót körül, hogy ha lerakunk vele párhuzamosan egy másik drótot ebben az úgynevezett mágneses mezőben, akkor hogy, hogy nem, a másik drót ugyancsak feltöltődik elektromossággal.

– Saját magától?

– Saját magától.

– Akkor lássuk, jól értem-e. Mérföldekre innen, Poole-ban vagy akárhol…

– Akárhol. Tíz éven belül akárhol ott lesz.

– Van egy másik feltöltött vezeték…

– Egy elektromágneses hullámokkal feltöltött vezeték, s ez hozzávetőleg kétszázharmincmillió rezgést bocsát ki másodpercenként. – Mr. Cashell igen gyorsan megrázogatta a levegőben a mutatóujját.

– Vagyis, ha jól értelmezem, van egy feltöltött vezeték Poole-ban, ami kirezegteti ezeket a hullámokat az éterbe. A mi háztetőnkön meredező drót meg valami rejtélyes módon ugyancsak feltöltődik ezekkel a hullámokkal… amelyek Poole-ból érkeznek.

– Vagy bárhonnét; ma történetesen Poole-ból.

– Ezek a bizonyos hullámok pedig ugyanúgy működésre bírják a kohérert, mint teszem azt, egy közönséges távírógép a telegráf-irodában?

– Dehogy! Sokan ezt a részét értik félre. A Hertz-féle elektromágneses hullámok nem lennének elég erősek, hogy munkára bírjanak egy olyan nagy és nehéz Morze-írógépet, mint a miénk. Csak arra képesek, hogy mágnesessé tegyék a por szemcséit. Azok a vonzás hatására rövidebb-hosszabb ideig egymáshoz tapadnak; ha rövidebb ideig, pontot kapunk, ha hosszabb ideig, akkor meg vonalat. – Megpaskolta a szögletes dobozt. – Az ebből a telepből kapott áramot összeköttetésbe hozzuk a Morze-írógéppel, s az rögzíti az a pontot, illetve a vonalat. Hadd próbáljam meg érthetőbben megfogalmazni! Ért a gőzgépekhez?

– Nagyon keveset. De folytassa csak!

– Nos, a kohérer olyan, mint egy gőzszelep. Egy ilyen szelepet egy kisgyerek is meg tud nyitni, nem igaz? Ha pedig meg tudja nyitni, akkor a gőzgép motorját is be tudja indítani, hiszen egy kézmozdulattal beengedi a gőzt, ugyebár. No már most, ez a telep itt ugyanolyan szerepet tölt be, mint a főszelepből kiáramló gőz. A mi esetünkben ez a szelep a kohérer, bármelyik pillanatban bekapcsolható. Az elektromágneses hullám a gyerek keze, ami elforgatja a szelepet.

– Értem. Bámulatos.

– De még mennyire, hogy az! És ne feledje, még csak nagyon az elején tartunk. Még tíz év, és bármire képesek leszünk, határtalanok a lehetőségek. Csak megérném, édes Istenem, add, hogy megérjem, hogy lássam, hová fejlődik ez a találmány! – Kikukucskált az ajtón a székében szuszogó Shaynorra. – Szegény ördög! Bármit elvisel, csak hogy Fanny Brand-nal lehessen.

– Fanny kicsodával? – kérdeztem, a név hallatán ugyanis halványan felderengett valami az elmémben… vagy valaki, akinek ugyancsak köze volt a vérfoltos zsebkendőkhöz. Valami miatt az a szó is eszembe jutott, hogy „ütőeres”.

– Fanny Brand-nak hívják a kis hölgyet, akinek a kedvéért vigyázott a boltra. – Felnevetett. – Egyebet nem is tudok róla, csak a nevét, és vesszek meg, ha értem, mit eszik Shaynor ezen a nőcskén, de azt sem, hogy a hölgyemény miért van úgy oda Shaynorért.

– Csakugyan nem érti, hogy Shaynornak mi tetszik a lányban? – csodálkoztam.

– Ja, hogy ön arra gondol. Lehet benne valami. Van mit fogni a kisasszonykán, az már igaz. De akkor sem hozzá való ez a lány. Igaz, neki már úgyis mindegy. A bácsikám szerint nem fogja megérni az új esztendőt. Én nem tudom, mit kotyvasztott neki uraságod, de legalább egy jót durmol tőle. – Cashell úrfi nem látta Mr. Shaynor arcát, mert az öreg majdnem szembefordult a hirdetéssel.

Ismét raktam a tűzre, mivel egyre hidegebb lett a szobában, és meggyújtottam még egy pasztillát. Mr. Shaynor meg sem moccant a székében, olyan üres tekintettel meredt rám, mint egy kitömött nyúl.

– Poole késlekedik – közölte Mr. Cashell, amikor visszamentem hozzá. – Épp most küldök nekik egy újabb üzenetet.

Megnyomott egy billentyűt a félhomályban, és a két sárgaréz gomb között szaggatott pattogással szikrák, majd újabb szikrák, valóságos szikraesők jelentek meg.

– Lenyűgöző, igaz? Íme az Energia… a mi rejtélyes Energiánk… amint láncait tépve küzd, hogy szabadon engedtessék – szónokolt Cashell úrfi. – Ott megy a kislány, hopp, hopp, hopp! csak úgy szökdécsel az éterben. Engem még mindig bámulatba ejt, amikor munkára fogunk egy jeladó készüléket, amikor hullámokat küldünk a világűrbe. Mi a „TR” betűket továbbítjuk nekik. Poole-nak „LLL”-lel kell válaszolnia.

Vártunk két percet, hármat. A néma csendben, amit csak a parthoz csapódó hullámok dübörgése tört meg szabályos időközönként, meghallottam, ahogy a tetőn az antennaként szolgáló zászlórudat „surr-surr-surr” a telegráfpóznához verdesi a szél.

– Poole még várat magára. De itt maradok, és azonnal szólok, ha végre jelentkezik.

Visszamentem az üzlethelyiségbe, és leraktam a poharamat a márványpultra. Ügyetlen voltam, és a pohár alja hangosan megcsendült, ahogy a kőhöz ért. Shaynor összerezzent a zajra, föltápászkodott, szemét újfent a piros fényben fürdőző, gyöngyei fölött kipirult orcájú fiatal plakátkisasszonyra szegezte. Szünet nélkül mozgott az öregember ajka. Odamentem hallgatózni.

– És hintett… és szórt… s vetett… – ezt hajtogatta egyre, miközben egyébként markáns arcát valami megmagyarázhatatlan lelki gyötrelem torzította el.

Döbbenten közelebb léptem. Ebben a pillanatban eszébe jutottak a megfelelő szavak, és tisztán, érthetően ki is mondta azokat:

s Madelaine keblére rózsákat vetett…

Azon nyomban eltűnt arcáról a fájdalmas grimasz. Kezét dörgölve, ruganyos léptekkel ment vissza a helyére.

Noha gyakorta beszélgettünk olvasmányélményekről és írói szárnypróbálgatásokról, amikor a szakmai témákat feledni akartuk, mégsem jutott eszembe soha megkérdezni, hogy Mr. Shaynor olvasott-e valaha Keats-verseket, azt pedig végképp nem firtattam, hogy amennyiben a helyzet és a pillanat úgy kívánja, idézni is tudna-e tőle. Végtére is a színes fényekben fürdőző kép üvegfestmény-effektusa némi zabolátlan fantáziával keverve akár úgy is hathatott Shaynor elméjére, mint amikor az embert egy hitvány, színes kőnyomat egy mesteri festményre emlékezteti. Az éjszaka, az italom és a magány, úgy tűnik, előhozták Mr. Shaynorból a lelke mélyén szunnyadó poétát. Visszaült, és remegő ajakkal írogatni kezdett a silány minőségű lapokra.

Becsuktam a belső irodába nyíló ajtót, és odaléptem mellé. Az öreg, mint aki se lát, se hall, egyre csak körmölt tovább. A válla fölött áthajolva belekukucskáltam a jegyzetekbe, és a következő töredékes sorokat láttam:

Nagyon hideg volt. Szörnyű hideg!

A nyúl… a nyúl… a nyulat…

A baglyok…

Felszegte a fejét, és homlokráncolva meredt a baromfikereskedés üres ablaktábláira, amelyek félig eltakarták a mi kirakatunkat. Aztán egy teljes sor jelent meg a papíron:

Nyulat nem óvott prémje: reszketett…

Az ősz fej, akárha mechanikus szerkezet mozgatná, a jobb oldali falon függő plakát felé fordult. A kép alatt a Blaudett Katedrális illatpasztilla eregette émelyítő füstjét. A kisöreg felmordult, majd folytatta:

mint áldott tömjénnek füstje…

az aranyba foglalt kép előtt…

a Szűz képe… az angyali portré…

– Hallga csak! – szólt ránk Mr. Cashell a belső irodából, mintha szeánszon ülnénk. – Valahonnét jeleket kapunk; de furcsamód nem Poole-ból… – Hallottam a szikrák pattogását, amint az úrfi a távírókészülék billentyűit nyomogatta. Mintha az agyamban is sercegett volna valami, meglehet, még a hajam is égnek állt. Aztán meghallottam saját, rekedten suttogó hangomat:

– Mr. Cashell, itt is történik valami. Mintha üzenet érkezne… Várjon csak, mindjárt kiderül, mi ez!

– De azt hittem, szeretne átjönni hozzám, hogy együtt hallgassuk ezt a csodás hangot… uram – tette hozzá méltatlankodva.

– Várjon, amíg ki nem derül, mi ez! Maradjon csendben, kérem!

Néztem. Vártam. A kékkel erezett kéz – száraz, mint a tüdőbetegeké általában – megmoccant, és olvasható szavak jelentek meg a papiroson:

És elborzaszt, ha csak rágondolok,

hogy fázhatnak a holtak ott, alant…

majd reszkető kézzel körmölt tovább…

hűlt testükön jéggé fagyott a hant…

Aztán abbahagyta, a tollat letette, és hátradőlt.

Egy örökkévalóságnak tűnő pillanatig szivárványszín örvényben látszott forogni a helyiség, és ezen keresztül lelkem egyik fele szenvtelenül szemlélte a leküzdhetetlen félelemmel viaskodó másik felét. Aztán megéreztem a Mr. Shaynor ruhájából áradó erős bagószagot, és szinte harsonaszónak hallottam minden egyes lélegzetét. Egy tapodtat sem mozdultam a helyemről, és mint amikor valaki a puskatus mellől figyeli a lövést, oly feszülten figyeltem én is, kétrét görnyedve, a térdemre támasztott kézzel. Fejem alig pár centiméterre volt fekete-piros-sárga takaróba bugyolált vállától. Bátorítóan suttogtam, egyértelműen a másik énemnek, fellengzősen hangzó mondatokat, miként álmában szokott beszélni az ember.

– Ha olvasott már Keatstől, akkor nem történt semmi különös. Ha ellenben nem olvasott, akkor kézzelfogható okok vezetnek a kézzelfogható következményekhez. Ez mindig így volt és nem is lesz másként. Inkább annak örülj, hogy betéve tudod a Szent Ágnes estéjét; mert minden jel szerint ez a rejtély kulcsa. Először is, itt van ez a Fanny Brand. Magas is, széles is, akárcsak Fanny Brawne. Aztán itt ez a zsebkendő az élénkpiros vérfoltokkal, nem is olyan rég töprengtél ezen éppen; a környezet, a patika is stimmel, hiszen Keats végzettsége szintén gyógyszerész volt – a következtetés logikus és magától értetődő. Ugyanolyan magától értetődő, mint az indukció.

Énem másik fele azonban nem könnyebbült meg ettől. Félelmében meglapult egy félreeső zugban, s elő nem merészkedett onnét.

Amikor aztán énem két fele újból egyesült, azon kaptam magam, hogy a kezem még mindig térdemet markolássza, és tekintetem továbbra is a Mr. Shaynor előtt heverő lapra tapad. A megrögzött fantaszták ugyanúgy elfogadják a halottak feltámadását, mint az egyszeregyet, ekképp fogadtam el én is a tényeket, melyeknek nemsokára tanúja leszek, még ki is agyaltam egy átgondolt és valószínűnek tűnő elméletet, amivel magyarázhatnám azokat. Sőt, a tények előtt jártam egy lépéssel, szedtem is a lábamat szaporán, és közben imádkoztam, hogy beleilleszkedjenek az elméletembe. Eme korszakalkotó elméletből már csak a hangzatos szavakra emlékszem: „Ha már olvasott Keatstől, a kloroform okozta bódulatban az emlékezetébe idéződtek a verssorok. Ha nem olvasott, akkor, az elektromágneses hullámok vagy a tuberkulózis, plusz Fanny Brand együttes hatása, esetleg az a tény, hogy ugyanaz volt a szakmájuk, netán az, hogy ugyanazok a kórokozók gyötörték a szervezetüket – ezek a dolgok egy rövid időre felélesztették a közös tudatalattit, és úgymond indukálták Keats szellemét.

Mr. Shaynor újból írni kezdett, néhány szót kisatírozott, majd újra írt, ugyanolyan fürgén, mint az előbb. Két vagy három üres lapot félrelökött. Aztán dünnyögve lefirkantott egy fél sort:

Az ellobbanó gyertya füstje…

– Ez így vacak… – dörmögte. – „A gyertya ellobbant, a füstje… kis füstje… kis füstjét… Hogyan folytassam? – Fölszegezett állal meredt a hirdetésre, amit az utolsó illatpasztilla fürösztött a füstjében. – Áh! – sóhajtotta megkönnyebbülten:

kis füstjét elnyelte a halvány holdsugár…

Az öregúr szemlátomást még mindig az első versszakok csapdájában vergődött; lázasan kereste a rímeket az „alant” és a „hant” szavak mellé. Többszöri próbálkozás után végül át is húzta e sorokat, s újfent a hirdetésből próbált ihletet meríteni. Hátradőlve szemlélte a képet, majd papírra vetett egy sort, elégedett sóhaját hallva úgy sejtettem, változtatni azon már aligha fog:

s Madelaine keblére rózsákat vetett…

Emlékeim szerint a költeményben a „vetett” helyett a sokkal szárazabbnak, szürkébbnek hangzó „dobált” szó szerepel, és önkéntelen bólintással jeleztem, hogy az öregúr választása sokkal inkább kedvemre való, azt viszont el kellett ismernem, hogy a „kis füstje sápadt hold fényébe holt…” sor szebben cseng bizony az eredetiben.

Tíz vagy tizenöt sor egybefüggő, egyszerű próza következett – a lecsupaszított lélek megvallotta, hogy kínzó testi vágyat érez a szeretett személy iránt –, tisztátalan, már ha ilyesmit lehet tisztátalannak nevezni, egészségtelen, mégis szerfelett emberi önvallomás. Ez volt a nyersanyag: éppen ilyenek lehetek Keats csapongó gondolatai az ő saját helyén és idejében, amikor megpróbálta rímekbe szedni a költeménye huszonhatodik, huszonhetedik és huszonnyolcadik strófáját. Nagy kár, hogy nem volt senki, aki velem együtt tanúja lett volna ennek a döbbenetes látomásnak; félelmem a pasztilla füstjével együtt tovaszállt.

– Ez az… – mormoltam. – Ő is így csinálta. Gyerünk, öregfiú! Elő azzal a tollal! Mártsa a tintába!

Mr. Shaynor visszatért az előbbi verssorhoz, és mégiscsak átfabrikálta a végét „dobált”-ra; ami azt tekintve csakugyan szerencsésebb választásnak bizonyult, hogy két rímelő sort is tudott hozzá kanyarítani: „szirma szállt”, így végződött az egyik – „kékre vált”, emígy meg a másik. Megfogta a puha takaró egyik csücskét, a bal kezére terítette, végtelen gyöngédséggel simogatta, de közben egyre a fejét törte. Aztán sebtiben lefirkantott néhány mondattöredéket, amit nem tudtam kisilabizálni, álmatagon lehunyta a szemét, majd elégedetlenül megcsóválta a fejét.

Pár perc múlva félrerakta a tollát, a kezébe támasztotta az állát, és mindentudó szemmel jó alaposan végigmérte az üzletet. Kitakarózott, fölkászálódott, végigsétált a gyógyszeres fiókok előtt, és hangosan felolvasta a neveket a címkéiken. Aztán visszacammogott az íróasztalhoz, a fiókjából elővette a Christie-féle Otthon termeszthető gyógynövények legújabb kiadását és a viharvert Culpepper-könyvet, amit én ajándékoztam neki még réges-rég. Kinyitva egymás mellé helyezte a két vaskos kötetet, előbb az egyikből, majd a másikból olvasott el néhány sort, és merengve a füle mögé biggyesztette a tollát.

– Vajon most mi a csoda következik? – tűnődtem.

– Mannát… mannát… mannát… – Homlokráncolva ízlelgette ezt az egy árva szót. – Ezt akartam. Igen! Megvan! Végre megvan! Ez az! Ez az! Édes istenem, megvan végre! – Azzal fennhangon, egyetlen hibát sem vétve, még csak meg sem bicsaklott a hangja, szavalni kezdte:

cukorba főzött almát, birseket

tejszinnél frissitőbb gyümölcslevet,

fahéjjal festett fénylő szirupot,

Fez-ből tengeri hajón érkezett

datolyát, mannát; s csípős falatot,

amit csak Szamarkand s Libanon adhatott.

Elszavalta még egyszer, ezúttal a „selymesebb” szót használva a második sorban a „frissitőbb” helyett; aztán leírta javítás nélkül, ám ezúttal (fürkésző tekintetem egyetlen tollvonását sem mulasztotta el) a második melléknevet egy harmadikra, a „hűsitőbb”-re javította át, és megszületett a papíron egy versszak – szóról szóra, ahogyan a verseskötetben áll… szóról szóra, pontosan ugyanúgy.

Süvítő szél söpört végig az utcán, majd éktelen zúgással szakadni kezdett az eső.

Shaynor elmosolyodott – minden oka megvolt mosolyogni – , s a legfelső lapot a háta mögé hajítva ismét lázas körmölésbe fogott:

Sötét van: pattog viharfútta jég…

Sötét van: szélvész ontja még dühét…

Innentől prózában folytatta:

A hideg reggeleknek egyik leghidegebbike ez, amikor havasesőt hord a szél. Az ablaküveget verdeső jég hangjánál eszembe jutottál, egyetlenem. Éjjel-nappal másra sem gondolok, csak arra, hogy mint két szerelmes elröppennénk a vihar hátán, s álmaink tengerparti kis kunyhójában közös otthonra lelnénk, kedvesem. Naphosszat csak a tengert bámulva ülnénk kéz a kézben: ez lenne a mi saját tündérországunk… Tengermenti tündérhon… Tengermenti tündértáj…

Ekkor újabb szünetet tartott. Felemelte a fejét, és némán meredt a semmibe. Eddig állandó alapzajnak számított volt a La Manche szakadatlan zúgása a tengerparti sétányon, most egyszerre erőteljesebb hullámverés hangjait hallhattuk, ahogy elkezdődött a dagály. A tengernek ez a hirtelen megváltozott zaja oly zavaró volt, mint amikor a menetelő katonák váratlanul ütemet váltanak; és csak egy bizonyos idő elteltével, amíg hozzá nem szokott a fülünk, tudtuk ismét figyelmen kívül hagyni.

Egy meseországot, mi csak mienk,

Azt rejti tenger mélye…

Veszélyes óceán…

Ismét nagyot mordult, alsó ajkát beharapta. Kiszáradt a torkom, de nem mertem nyelni, nehogy megtörjem a varázst, ami egyre közelebb és közelebb vonta őt a világ tetejéhez, mit Ádám fiai közül mindössze kettőnek sikerült elérnie. Ne feledjük, százezerszer százezer vers közül legfeljebb ha ötről mondhatja el az ember: „Íme a színtiszta Varázslat. Íme a merő Káprázat. A többi egyszerű költészet csupán.” És Mr. Shaynor átélhette, milyen érzés lehet ezek közül kettőnek a születésénél is jelen lenni!

Szentül megfogadtam, hogy még a tudatalattimnak sem hagyom befolyásolni a bekötött szemű lelket, és kétségbeesetten ismételgetni kezdtem egy másik költő sorait:

„Micsoda vad hely! démon-kedvesét sem

siratja szentebb, iszonyúbb vidéken

elhagyott nő a sápadt hold alatt!”

Hiába vártam, hogy ettől egy kicsit kikapcsol az agyam, mégis minden érzékszervemmel a tollat markoló, vegyszerektől és cigarettafüsttől megbarnult, száraz, csontos ujjakon csüggtem.

Mély tenger, háborgó óceán…

Tengerek örvénylő habjain…

(itt lassú, tétova tollvonások következtek, aztán ismét nekifutott)

A mélység rejtekén,

Hol örvénylik a széles óceán

Ott hallani…

Ismét megnyúlt és gondterhelt lett az arcra, akkor láttam először így elfelhősödni, amikor megszállta őt is az ismeretlen Energia. Ezúttal azonban tízszerte elviselhetetlenebbnek látszott a gyötrelem. Úgy duzzadt benne, úgy emelkedett, mint a higany a hőmérőben. Az arca belülről lobot vetett, s azt vártam, az ezt elviselni képtelen lélek lecsupaszítva egyszer csak kiszökken a fogai között. Verejtékcsepp gördült le a homlokomról, végigszaladt az orrnyergemen, és a kezem fejére cseppent.

A mély vizek nyílt falán,

Vagy örvénylő óceán üvegén

A tündérek eltűnt birodalma…

– Jaj, csak most ne hagyj el… – motyogta. – Egy percig maradj még! Csak egyetlen percet adj nekem, kérlek! Most már majdnem tökéletes…

S mély vizek nyílt falán,

az örvénylő óceánüvegen

talán e hang tár tűnt tündéri tájt!

– Végre, te jó Isten!

Tetőtől talpig megrázkódott, reszketett még a csontja veleje is… majd felemelt kézzel talpra ugrott. A szék csikorogva csúszott hátra a kövezett padlón, és a mögötte levő üvegezett fiókoknak ütközvén zörögve felborult. Gépiesen odaléptem, hogy felállítsam.

Mr. Shaynor ráérősen nyújtózkodott és ásított egy nagyot.

– Elbóbiskoltam kissé – mondta. – Nahát, ki lökte fel azt a széket? Jaj, maga meg mitől rémült meg ennyire?

– Kicsit megijesztett, ahogy ebben a nagy csöndben hirtelen felborult a szék – füllentettem.

Cashell úrfi csukott ajtaja mögött sértetten duzzogott, és nem szólt egy szót sem.

– Valamit álmodhattam is, azt hiszem – tűnődött Mr. Shaynor.

– Én is azt hiszem – mondtam erre.– És ha már az álmokról beszélünk… Én… én azt is észrevettem, hogy ír valamit… mielőtt…

Elvörösödött az öreg.

– Meg is akartam kérdezni, hogy olvasott-e verseket egy Keats nevű úriembertől.

– Áh! Nincs nekem időm verseket olvasgatni, és az illető úr neve sem ismerős. Jó költő?

– Tűrhető. Csak azért gondoltam, hogy esetleg ismeri, mert a költők közül ő az egyetlen, akinek gyógyszerész végzettsége volt. Akárcsak önnek. Habár a szóban forgó úr inkább a szerelmi költészetéről lett híres.

– Nahát. Majd utánanézek. Milyen témákról írt?

– Sok mindenről. Hallgassa csak, ez biztosan érdekelni fogja!

Azzal szép lassan és érthetően elszavaltam neki azt a két versszakot, amit tíz perce sincs, hogy a saját kezével vetett papírra.

– Látja? Le sem lehetne tagadni, hogy ő is gyógyszerész volt, nézze csak ezt a pár sort: a különféle oldatokról meg szirupokról szólnak! Mily szép tisztelgés ez a hivatás előtt!

– Elnézést, nem is tudom – szólalt meg Cashell úrfi fagyos udvariassággal a résnyire nyitott ajtóban –, szóljon nyugodtan, ha már nem érdeklik az én haszontalan kísérleteim, ám ha mégis…

Suttogva félrevontam:

– Shaynornak valamiféle rohama volt az imént. Úgy gondoltam, hogy nem szólok önnek, inkább látsszak faragatlannak, de nem venném a szívemre, ha emiatt kellene ott hagynia a műszereit, éppen most, amikor bármelyik pillanatban létrejöhet az összeköttetés. Ugye megérti?

– Így, hogy mondja, már semmi probléma – mondta mereven, mint aki karót nyelt –, de akkor csakugyan furcsállottam egy kissé a dolgot. Akkor hát ez volt az a nagy csörömpölés az elébb.

– Remélem, nem maradtam ki semmiből – udvariaskodtam.

– Attól tartok, éppen ellenkezőleg. De a végét még elcsípheti egy meglehetősen különös eseménynek. Mr. Shaynor is bejöhet. Figyeljen csak, felolvasom!

A Morze-eszköz bőszen kopácsolt. Mr. Cashell lefordította nekünk a kódot:

– „K.K.V. Semmit nem fogunk a jelzeesekboel. Stop. M.M.V. M.M.V. Az uezenet eerthetetlen, lehorgonyzunk a Sandown-oeboelben, mueszerek ellenoerzeese holnap.” Tudják, mit jelent ez? Két hadihajó próbál telegráf-üzenetet váltani Marconi-készülékkel a Wight-szigetnél. Megpróbálják felvenni egymással a kapcsolatot. Egyikük sem kapja meg a másik üzeneteit, a mi jelfogóink azonban rögzítik az összeset. Éppen most búcsúznak el egymástól. De kár, hogy nem hallották!

– De hisz ez elképesztő! – mondtam. – Értsem úgy, hogy portsmouthi hajók üzenetváltását sikerült kihallgatnunk? Dél-Anglia túlsó felében?

– Ahogy mondja. Az adókészülékeik rendben vannak, de a fogadóik működésképtelenek, úgyhogy csak összevissza pontokat és gondolatjeleket kapnak egymástól, de nem állnak össze érthető üzenetté a jelek.

– Mi okozza ezt?

– Annak ma még csak a jóisten a megmondhatója… a tudomány holnap fogja tudni rá a választ. Talán az elektromos áramgerjesztőben van a hiba; lehet, hogy a fogadókészülékek nincsenek jól behangolva, és nem ugyanazt a másodpercenkénti rezgésszámot érzékelik, mint amit a jeladó egység sugároz. A lényeg, hogy csak töredékesen megy át az üzenet; semmit értelmeset nem lehet kihámozni belőle. Egy-két összefüggéstelen szó, semmi több.

A Morze-készülék ismét életre kelt.

– Az egyikük éppen most panaszkodik. Hallga csak: „Sajnaalatos – igen sajnaalatos…”. Láttak már valaha spiritiszta szeánszot? Nekem rögtön az jutott az eszembe. Üzenet-darabkákat kapnak a médiumok a semmiből, egy-két összefüggéstelen szót a szellem szájából… de az egész sehogyan sem akar összeállni érthető üzenetté.

– Szemfényvesztés az egész, a médiumok meg szélhámosok! – horkant fel Mr. Shaynor az ajtóban, és meggyújtott egy asztma-cigarettát. – Haszonleső népség. Ismerem őket, akár a rossz pénzt! Még hogy szellemek!

– Végre bejelentkezett Poole! Kristálytisztán vehető az „L.L.L.” Igazán kár, hogy csak a végére. – Cashell úrfi vígan csörgette a kulcsokat. – Szeretnének üzenni nekik valamit, uraim?

– Én azt hiszem, most nem… – feleltem. – Inkább hazamennék lefeküdni. Kimerített ez az éjszaka.

A Keats és Coleridge írta (vagy ihlette) versbetétek, valamint Kipling e költők műveit idéző sorainak fordítása Károlyi Amy, Tóth Árpád és Szabó Lőrinc műfordításai alapján készült.

{1} Utalás Maria Edgeworth 1796-ban megjelent, The Purple Jar (A bíborszínű kancsó) című meséjére.