GUY DE MAUPASSANT

SZÉPFIÚ

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű

Guy de Maupassant: Bel-Ami

Fordította

BOGNÁR PÉTER

ELSŐ RÉSZ

1

Georges Duroy ötfrankossal fizetett a kaszírnőnél, eltette a visszajáró aprót, és kiment a vendéglőből.

Délceg ember volt, természettől fogva, meg kiszolgált altiszt lévén is, kifeszítette hát a mellét, katonásan megpödörte a bajszát, ahogy szokása volt, és fürkész pillantást vetett a kései vacsorázókra, igazi szépfiúpillantást, amely úgy terül szét, mint a halászok hálója.

A nők, a szabott árú kisvendéglő törzsvendégei felé kapták a fejüket: három kis munkásnő, egy zilált hajú és lompos középkorú zenetanárnő, akinek mindig poros a kalapja és akin mindig lóg a ruha, meg két polgárasszony a férje társaságában.

Megállt kint a járdán, és elgondolkozott, hogy most aztán mit csináljon. Június 28-a volt, és pontosan három frank negyvene maradt a hónap végéig. Vagyis két vacsora, és ebéd nincs, vagy két ebéd, és vacsora nincs: választhat. Végiggondolta, hogy a korai étkezés nyolcvannyolc centime-ba kerül, és nem egy frank húsz centime-ba, mint a kései, tehát ha beéri ebéddel, marad egy húsza, amiből még telik rá, hogy kétszer virslit egyen kenyérrel. És még két pohár sört is ihat a körúton; ez volt az ő késő esti dőzsölése. Lefelé indult a Notre-Dame-de-Lorette utcán.

Úgy vonult, mint azokban az időkben, amikor még huszáregyenruhát viselt, mellét kidüllesztve, lábát széttartva, mintha most szállt volna ki a nyeregből; bőszen masírozott az emberekkel teli utcán, vállal, karral félrelökve mindenkit, aki nem tért ki előle idejében. Egy kicsit félrecsapva viselte kopottas cilinderét, és jó erősen odavágta a talpát. Mintha mindig kihívna valakit, a járókelőket, a házak lakóit, az egész várost: így viselkedik egy deli katonaember, ha a civilek világába pottyan.

Bár csak hatvanfrankos öltönyt hordott, volt benne valami rikító elegancia, közönséges ugyan, de tagadhatatlan elegancia. Széles vállú, magas férfi volt; a haja vöröses-barnás szőke, kackiás bajsza egy kicsit borzolódott az ajka fölött; világoskék szem, tűhegynyi pupilla; természettől göndör haj, a koponya közepén elválasztva; szakasztott olyan volt, mint a ponyvaregények nőbolondító figurái.

Fullasztó nyáreste volt. Perzselt a város, mint egy katlan, és mintha izzadt volna a fülledt éjszakában. A csatornák gránitszájaiból bűzhödt lehelet böffent, és az alagsori konyhák alacsony ablakaiból csak úgy áradt a mosogatólé meg az ételmaradék áporodott szaga.

A házmesterek lovagló ülésben, ingujjban üldögéltek szalmafonatú széken a kapualjakban, és pipáztak, a járókelők hajadonfőtt, kalapjukkal a kézben vánszorogtak.

Georges Duroy kiért a körútra, és megint megállt, nem tudta eldönteni, mit csináljon. Ahhoz is kedve volt, hogy a Champs-Élysées felé menjen, és aztán végig a Bois de Boulogne korzóján egy kicsit levegőzzön a fák alatt, de mást is szeretett volna: szerelmi légyottra vágyott.

Igen, de hogyan? Sejtelme sem volt, de már három hónapja áhítozott rá, minden nap, minden este. Néha persze – hiszen jóképű volt, és jól forgott a nyelve – sikerült imitt-amott egy kis szerelmet lopnia, de ő többet és jobbat remélt.

Ahogy üres zsebbel és epekedve ment, fel-felizzott a vágya, ha a sarkon hozzáért egy-egy utcanő – „Velem jössz, szépfiú?” –, de nem mert elmenni velük, mert nem volt pénze; meg hát mást szeretett volna, más ölelést, nem ilyen közönségest.

Pedig amúgy szerette az olyan helyeket, ahol nyüzsögnek az örömlányok, szerette a táncmulatságaikat, kávézóikat, utcáikat, szívesen találkozott, beszélgetett velük, jólesett tegezni őket, beszívni erős parfümjüket, érezni testük közelségét. Ők is nők, szerelemből élő nők. Nem vetette meg őket, ahogy az úri családokból való férfiak.

A Madeleine felé fordult, és követte a hőségtől elgyötört emberek lassú áradatát. Tele voltak az elegáns kávéházak, kiáradtak a járdára; a kivilágított portálék nyers, éles fénye közszemlére tette az iszogató vendégeket. Négyzet alakú vagy kerek asztalkákon mindenféle árnyalatú piros, sárga, zöld, barna italok voltak a poharakban, a vendégek előtt, a kancsókban pedig nagy, átlátszó jéghengerek csillogtak, tartották hidegen a szép tiszta vizet.

Duroy lelassította lépteit, a szomjúság kiszárította a torkát.

Forró szomjúság, nyáresti szomjúság epesztette; arra gondolt, hogy micsoda remek érzés lenne, ahogy a hideg ital lecsorogna a torkán… De ha csak két pohárral iszik is most este, búcsút mondhat a holnapi szerény vacsorának; márpedig ha valaki, ő aztán jól ismeri a hó végi koplalást.

Azt mondta magában: „Ki kell tartanom tíz óráig, csak akkor fogom meginni a sörömet az Américainben. Hú, a mindenségit, de szomjas vagyok!” És elnézte az üldögélő, iddogáló embereket, akik mind megengedhetik maguknak, hogy kedvükre szomjukat oltsák. Hetykén és elszántan haladt el a kávéházak előtt, és oda-odapillantva, arc és ruha alapján megbecsülte, hogy kinek-kinek mennyi pénz lehet a zsebében. És harag támadt benne a békésen üldögélő emberek iránt. Ha megmotoznák őket, sok aranyat, ezüst- meg más aprópénzt találnának náluk. Átlagosan legalább két arany lehet a zsebükben; jó százan vannak egy-egy kávéházban, százszor kettő, az kétszáz… arany, azaz négyezer frank! „A disznók!” – mormolta, de közben továbbra is hányaveti eleganciával vonult. Ha elkaphatná valamelyiküket egy sötét utcasarkon, isten bizony nyugodt szívvel kitekerné a nyakát, ahogy annak idején, hadgyakorlaton, a parasztok tyúkjainak.

És felidézte magában az Afrikában, a kis helyőrségeken leszolgált két évet, azt, ahogy az arabokat sarcolta odalent délen. És kegyetlen és vidám mosoly suhant át az arcán annak a portyának az emlékére, amely az uled-alan törzs három férfijának az életébe került, őket viszont, a bajtársait meg őt, húsz baromfival, két birkával és arannyal gazdagította, meg hát a kalanddal, amin fél évig mulattak.

Sose találták meg a tetteseket, igaz, nem is nagyon keresték őket, hiszen némiképp úgy tekintették az arabokat, mint a katonák természetes prédáját.

Párizsban más a helyzet. Nem lehet szép nyugodtan fosztogatni, karddal az oldalán, revolverrel a kézben, távol az igazságszolgáltatástól, szabadon. Ott volt a szívében a káplárösztön, a sarzsié, akit rászabadítanak egy meghódított országra. Hát igen, visszasírta azt a sivatagban eltöltött két esztendőt. Milyen kár, hogy nem maradt ott! De hát jobbat remélt, azért jött haza. És most!… Tessék, most megnézheti magát!

Végigjáratta nyelvét a szájában, még csettintett is, mintha pontosan meg akarná állapítani, hogy mennyire száraz a szájpadlása.

Az emberáradat lassan, bágyadtan folyta körül, és őneki szüntelenül az járt a fejében: „Mennyi sok marha! és ezeknek a hülyéknek, mindnek van pénz a mellényzsebében.” Vállával neki-nekiment a férfiaknak, és vidám dalocskákat fütyörészett. Akiket megtaszított, morogva fordultak utána, és voltak nők, akik azt mondták: „Micsoda vadállat!”

Elhaladt a Vaudeville Színház előtt, és megállt az Américain kávéházzal szemben; annyira kínozta a szomjúság, hogy legszívesebben most azonnal megitta volna a pohár sörét. Mielőtt rászánta volna magát, fölnézett a kocsiút közepén lévő kivilágított órára. Negyed tíz. Ismerte magát, tudta, hogyha ott lesz előtte a teli pohár, azonnal felhajtja a sört. És utána mit csinál tizenegyig?

Továbbment. „Elmegyek a Madeleine-ig – gondolta –, és szép lassan visszasétálok.”

Az Opéra tér sarkán szembejött vele egy kövér fiatalember; úgy rémlett neki, hogy ismeri valahonnan.

A nyomába szegődött, és váltig erőltetve az agyát, félhangon azt mondogatta magában: „Honnan a fenéből ismerem én ezt az alakot?”

Keresett-kutatott az emlékei közt, de hiába, és aztán egyszer csak, az emlékezet különös játéka folytán, lelki szemei előtt megjelent a férfi, csak soványabban, fiatalabban, huszáregyenruhában. Hangosan felkiáltott:

– Nahát! Forestier! – és megszaporázva lépteit utolérte, megveregette a vállát. A férfi hátrafordult, végignézett rajta, és azt mondta:

– Mit óhajt, uram?

Duroy nevetett:

– Hát nem ismersz meg?

– Nem.

– Georges Duroy, a hatos huszároktól.

Forestier mind a két kezét felé nyújtotta.

– Nahát, öregem! Hogy s mint?

– Köszönöm, jól, és te?

– Hát én nem valami jól, állandóan a tüdőmmel bajlódom, mert négy éve, amikor visszajöttem Párizsba, Bougivalban megfáztam, légcsőhurutot kaptam, és azóta az év felét végigköhögöm.

– Nahát! Pedig jól nézel ki.

És Forestier belekarolt egykori bajtársába, és beszélt, beszélt a betegségéről, elmondta, hogy milyen orvosoknál járt, hogy melyik mit javasolt, és hogy milyen nehéz az ő helyzetében megfogadni a tanácsaikat. Azt javallják, hogy töltse Dél-Franciaországban a telet, de hát hogy engedhetné ezt meg magának? Nős ember és újságíró, jó állása van.

– Én vezetem a politikai rovatot a Vie Française-ban, szenátusi tudósításokat írok a Salutbe, irodalmi jegyzeteket a Plančte-ba. Ez a helyzet. Befutottam.

Duroy csodálkozva nézett rá. Alaposan megváltozott, érett férfi lett. A modora, a tartása, az öltözéke egyaránt magabiztos, tekintélyes emberre vallott, a hasa pedig arra, hogy kiadósan vacsorázik. Régen cingár volt, vékony és ruganyos, mindig jó kedvű kelekótya tányértörő duhaj. Párizs három év alatt más ember csinált belőle, meghízott és megfontolt lett, egy kicsit már őszült a halántéka, pedig még csak huszonhét éves volt.

Forestier megkérdezte:

– Hová mész?

Duroy azt felelte:

– Sehová, csak sétálok egyet, mielőtt hazamennék.

– Tudod, mit? Kísérj el a Vie Française-ba, levonatot kell korrigálnom, utána iszunk valahol egy pohár sört.

– Megyek.

És továbbindultak, azzal a fajta könnyed bizalmaskodással karolva egymásba, amely örökre megmarad a régi iskolatársak és katonatársak közt.

– Mit csinálsz Párizsban? – kérdezte Forestier.

Duroy megvonta a vállát.

– Egyszerűen éhen döglök. Amikor leszolgáltam a katonaidőmet, azért jöttem ide, hogy… hogy megszedjem magam, de leginkább, hogy Párizsban éljek, és most már fél éve az Északi Vasúttársaságnál vagyok irodista évi, írd és mondd, ezerötszáz frank fizetéssel.

– A fenébe! Nem valami sok – dörmögte Forestier.

– Hát nem. De hogy másszak ki a csávából? Magam vagyok, nem ismerek senkit, nincs összeköttetésem. Eltökéltség, az megvolna bennem, lehetőségem nincsen.

A katonatárs tetőtől talpig végignézte – a gyakorlati szellemű ember, aki megítéli az alkalmasságot –, aztán meggyőződéssel kijelentette:

– Tudod, öregem, itt minden a fellépésen múlik. Egy kicsit is csavaros eszű ember könnyebben lesz miniszter, mint irodafőnök. Ne szerény kérelmező legyél! legyél rámenős!… De hogy a fenébe lehet, hogy nem találtál jobb állást, mint ezt az irodait?

Duroy így válaszolt:

– Kerestem én mindenfelé, de semmit sem találtam. De most van valami kilátásban: felajánlották, hogy álljak be lovászmesternek a Pellerin lovardába. Ott megkapok háromezer frankot, és akkor még keveset mondtam.

Forestier megtorpant.

– Ez ostobaság, ezt ne csináld, még ha tízezret fizetnek, akkor se! Egyszer s mindenkorra elvágnád magad. Az irodában legalább nem vagy szem előtt, senki se ismer, onnan kitörhetsz, ha van tehetséged. De ha lovászmesternek állsz, akkor véged. Az olyan, mintha főpincér lennél egy olyan étteremben, ahová eljár ebédelni az előkelő társaság. Ha egyszer lovaglóleckét adsz a nagyvilági uraknak meg a csemetéiknek, többé nem tudnak egyenrangúnak tekinteni. – Elhallgatott, gondolkozott egy kis ideig, aztán megkérdezte: – Van érettségid?

– Nincs. Kétszer megbuktam.

– Nem számít, fő, hogy odáig eljutottál. Ha Cicero vagy Tiberius szóba kerül, tudod, hogy eszik vagy isszák, nem?

– De, körülbelül.

– Senki sem tud többet róluk, legfeljebb talán vagy két tucat hülye, aki semmi értelmes dologra nem alkalmas. Eh, nem nehéz okosnak látszani, csak az a fontos, hogy tudatlanságon ne kapjanak. Ügyesen manőverez az ember, megkerüli a nehézségeket, kikerüli az akadályokat, és lexikonból felokosodva sarokba szorítja a többieket. Minden ember bamba, mint a birka, és tudatlan, mint a szamár. – Derűsen és nyugodtan beszélt, mint aki ismeri az életet, és mosolyogva nézte az elhaladó sokaságot. De hirtelen köhögés fogta el, sokáig nem tudott megszólalni, és aztán csüggedten azt mondta: – Hát nem rémes, hogy nem tudok megszabadulni ettől a hörghuruttól? Ráadásul nyár van. Eh, télen Mentonba megyek kúrára. A fene vigye el, mégiscsak az egészség a legfontosabb.

A Poissonière körútra értek, egy nagy üvegajtó elé, amelyre belülről kihajtott újság volt ráragasztva. Hárman ott álltak, és olvasták.

A kapu fölött gázlángokkal kirajzolt nagy betűkkel hirdette a felirat: Vie Française. A világító szavak alatt elhaladó sétálókra hirtelen olyan szikrázó, éles fény vetült, mintha fényes nappal volna, de máris eltűntek a félhomályban.

Forestier belökte a kaput.

– Tessék! – mondta.

Duroy belépett. Felment a fényűző és piszkos lépcsőn, amely az utcáról is látszott, egy előszobába ért (a két irodaszolga meghajolt Forestier előtt), aztán egy fogadószoba-félébe, poros és kopottas szalonba, amelynek fakózöld műbársony kárpitja csupa folt volt, és helyenként olyan rongyos, mintha kirágták volna az egerek.

– Ülj le – mondta Forestier –, öt perc múlva jövök.

És kiment az egyik ajtón a három közül.

Furcsa, megnevezhetetlen szag terjengett ezen a helyen, a szerkesztőségi levegő szaga. Duroy mozdulatlanul ült, egy kicsit meg is volt szeppenve, de leginkább csodálkozott. Emberek jöttek-mentek, egyik ajtón be, másikon ki, de olyan sietősen, hogy szemügyre se tudta venni őket.

Voltak köztük fiatalok, nagyon fiatalok, roppant elfoglaltnak látszottak, és ahogy átfutottak, libegett a kezükben lévő papírlap; voltak betűszedők, akiknek tintafoltos vászonköpenye alól kilátszott a hófehér inggallér és a szövetnadrág, amilyet a társaságbeliek viselnek; ők óvatosan vitték a kinyomtatott papírtekercseket, a még nedves kefelevonatot. Be-benyitott egy hivalkodóan divatozó apró termetű férfiú szűkre szabott szalonkabátban, feszülő pantallóban, lábnyomorítóan hegyes cipőben: valami riporter, hozta a legfrissebb társasági híreket.

Mások is bejárkáltak; fontoskodó volt a képük, és lapos karimájú cilinder volt a fejükbe csapva, mintha ez a kalapviselet elkülönböztetné őket az emberiség maradékától.

Forestier visszajött, egy harminc-negyven éves barna bőrű, barna hajú, magas, sovány fiatalemberbe karolva; a férfi fekete frakkot és fehér nyakkendőt viselt, kackiásan fel volt pöndörítve a bajsza, és szemlátomást pimaszul elégedett volt magával.

Forestier azt mondta:

– Isten vele, kedves mester!

A férfi kezet szorított vele.

– Viszontlátásra, barátom.

És hóna alá kanyarította a sétapálcáját, és fütyörészve lement a lépcsőn.

– Ez ki? – kérdezte Duroy.

– Jacques Rival, tudod, a híres publicista és párbajhős. Levonatot jött javítani. Garin, Montel meg ő, ez a három legjobb és legszellemesebb napilaptárca-író ma Párizsban. Évi harmincezer frankot kap a laptól heti két cikkért.

Már elfelé menet összetalálkoztak egy elhanyagolt küllemű, hosszú hajú, kövér kis emberrel, aki fújtatva, zihálva jött fölfelé a lépcsőn.

Forestier mélyen meghajolt előtte.

– Norbert de Varenne – mondta –, a költő, a Holt Napok írója, ez is nagyágyú! Minden egyes meséje háromszáz frankunkba kerül, és a leghosszabb sincs kétszáz sor. Na de menjünk be gyorsan a Napolitainbe, elepedek a szomjúságtól.

Alig ültek le, Forestier odakiáltott a kávéházi pincérnek:

– Két pohár sört!

Egyetlen hajtásra leküldte a torkán az italt, Duroy viszont lassan kortyolta, úgy élvezte-ízlelgette, mint valami értékes, ritka dolgot.

A társa hallgatott, erősen gondolkozott valamin, és aztán kibökte:

– Miért nem próbálod meg az újságírást?

Duroy csodálkozva nézett rá, és azt mondta:

– De… de hiszen… soha semmit nem írtam.

– Ugyan! Próba szerencse. Én például jól tudnálak használni: információkat gyűjthetnél nekem, ügyeket intéznél, elmennél ehhez-ahhoz. Kezdetnek kapnál havi kétszázötven frankot, és térítenénk a kocsihasználatot. Beszéljek a főszerkesztővel?

– Beszéljél! De még mennyire!

– Jó, akkor tegyél meg nekem valamit: gyere el hozzám holnap vacsorára; öt vagy hat vendégem lesz összesen, a főszerkesztőm, Walter úr meg a felesége, Jacques Rival és Norbert de Varenne, akikkel most találkoztál és a feleségem egyik barátnője. Rendben van?

Duroy elvörösödött, habozott, nem tudta, mit mondjon. Végül kibökte:

– Az a helyzet, hogy… hogy nincs megfelelő ruhám.

Forestier megdöbbent.

– Nincs frakkod? Húha! Hát pedig annak lenni kell. A frakk, az Párizsban még az ágynál is fontosabb. – Hirtelen beletúrt a mellényzsebébe, kicsippentett egypár aranyat, kettőt letett a régi katonatárs elé, és szívélyesen és keresetlenül azt mondta: – Majd megadod, amikor tudod. Béreljél, vagy vegyél havi részletre, előleggel ruhát, mindent, ami csak kell, szóval boldogulj, ahogy tudsz, de gyere el hozzám vacsorára, holnap fél nyolc, Fontaine utca tizenhét.

Duroy zavartan elvette a pénzt az asztalról.

– Köszönöm, nagyon kedves tőled – hebegte –, biztosra veheted, hogy nem felejtem el…

Forestier a szavába vágott:

– Jó, jó! Iszunk még egy pohárral, igaz?… Pincér! – kiáltott. – Két pohár sört!

Miután megitták, az újságíró azt kérdezte:

– Nincs kedved sétálni egy órácskát?

– De, szívesen.

És elindultak a Madeleine iránt.

– Na? és most mit csináljunk? – kérdezte Forestier. – Azt mondják, Párizsban csak sétálgat az ember, és mindig talál valami szórakozást; ez nem igaz. Ha este kedvem támad csavarogni egyet, nem tudom, hová menjek. A Bois de Boulogne-ba csak nővel érdemes menni, márpedig nem mindig van nő az ember keze ügyében; a zenés kávéházak műsora talán mulattatja a patikusomat meg a nejét, de engem aztán nem. Úgyhogy mit csináljak? Semmit. Jó lenne, ha lenne egy nyári kert, olyasmi, mint a Monceau park, amelyik egész éjszaka nyitva lenne, jó zenét lehetne hallgatni, és hideg italokat szolgálnának fel a fák alatt. Nem szórakozóhely, hanem sétahely, és drága a belépő, mert az vonzza a szép hölgyeket. Villanyfényes, szép sima sétányokon lehetne korzózni, és választhatna az ember, hogy hová ül le zenét hallgatni, közel a zenekarhoz, vagy inkább távolabb. Volt is valami hasonló Musard-nál, csak az kültelki ízléssel volt megcsinálva, sok volt a tánczene, és nem volt elég tágas, nem volt elég árnyas. Egy szép, nagy park. Az lenne jó. Hová szeretnél menni?

Duroy tétovázott, kínban volt, de végül csak kimondta:

– Még sosem voltam a Folies-Bergčre-ben. Oda szívesen benéznék.

A cimborája felkurjantott:

– A Folies-Bergčre! Huhú! Ott megsülünk, mint a pecsenye. Na, mindegy, nem bánom, mulatságosnak mulatságos.

És sarkon fordultak, és indultak a Faubourg-Montmartre utca felé.

A műintézmény kivilágított homlokzata fényözönt bocsátott az előtte összefutó négy utcára. Egész sor fiáker várta a műsor végét.

Forestier ment befelé, Duroy visszatartotta:

– Még nem vettünk jegyet.

Jelentőségteljes volt a válasz:

– Velem nem kell jegyet venni.

Odaértek a bejárathoz, a három jegyszedő meghajolt előtte. A középső kezet nyújtott. Az újságíró megkérdezte:

– Van egy jó páholyuk?

– Természetesen, Forestier úr.

Átvette a jegyet, benyitotta a párnás ajtót, és máris bent voltak a teremben.

Mint könnyű pára, dohányfüst fátyolozta el a távoli részeket, a színpadot és a terem túlsó oldalát. És ahogy minden cigarettából és minden szivarból, amit a sok ember szívott, szállt föl a sok kis füstcsík, a könnyű füstpára összegyűlt odafent a széles kupola alatt, és füstfelleg gomolygott a nézőkkel teli karzat fölött, a csillár körül.

A széles bejárati folyosón, amely a kerengőhöz vezet, ahol az utcalányok cicomás csapata lófrál a sötét ruhás férfiak sokaságába vegyülve, nők egy csoportja várta az érkezőket: a három bárpult közül az egyik előtt három kikent-kifent, fonnyadt ital- és szerelemárus terpeszkedett.

Mögöttük a nagy tükrökben a hátuk látszott, és az előttük elhaladók arca.

Forestier átfurakodott a csoportok közt; gyorsan lépkedett, mint akinek kijár, hogy tisztelettel utat adjanak neki.

Odament egy páholynyitó asszonyhoz.

– Tizenhetes páholy? – kérdezte.

– Parancsoljon, uram.

És becsukták őket egy fedetlen kis fadobozba. Vörös volt a kárpit, és ugyanolyan színű a négy szék, amelyek olyan szorosan voltak, hogy alig lehetett átférni köztük. A két barát leült; tőlük jobbra is, balra is a színpad két elülső sarkáig patkó alakban ívelő hosszú sorban az övékhez hasonló rekeszek voltak, a rekeszekben ugyanúgy emberek ültek, és csak a fejük és a mellük látszott.

A színpadon testhez simuló dresszben három fiatalember, egy nagy, egy közepes meg egy kicsi mutatta be sorban egymás után a trapézgyakorlatát.

A nagy lépett fel elsőnek, gyors, apró lépésekkel jött előre, mosolygott, és olyan kézmozdulattal üdvözölte a közönséget, mintha csókot dobna.

A mez alatt szépen kirajzolódtak a kar- és lábizmai; düllesztette a mellét, hogy leplezze előreugró hasát, és olyan volt a képe, mint egy fodrászsegédé, mert nyílegyenes választék osztotta két egyenlő részre a haját, pontosan a koponyája közepén. Kecses ugrással ragadta meg a trapézrudat, és nagy lendületet véve úgy forgott körbe-körbe, mint egy meglódított kerék, aztán a karját megfeszítve, vízszintes testtel, mozdulatlanul feküdt a levegőben, a csuklója erejével tartva egyensúlyban magát.

Végül leugrott, ismét mosolyogva intett a közönségnek, és a földszint tapsától kísérve, lábizmait minden lépésnél megfeszítve a színfalhoz ment, ott megállt.

A második artista alacsonyabb és zömökebb volt, és ő is ugyanazt a gyakorlatot mutatta be, csakúgy, mint a harmadik, aki a legnagyobb sikert aratta.

De Duroy nemigen figyelt a műsorra, a nyakát hátratekerve a férfiakkal és prostituáltakkal teli kerengőt nézte.

Forestier azt mondta:

– Nézd a földszintet! Csupa ostoba képű, jámbor nyárspolgár, feleségestül, gyerekestül jönnek és bámulnak. A páholyokban bohémek meg néhány művészféle és néhány másodrangú némber; mögöttünk pedig a legfurcsább keverék, ami csak Párizsban fellelhető. Kik ezek az emberek? Figyeld meg őket! Van itt minden, mindenféle rendű és rangú ember, de a legtöbb lecsúszott alak. Vannak itt irodisták, banktisztviselők, áruházi eladók, minisztériumi tisztviselők, riporterek, stricik, katonatisztek civilben, frakkos piperkőcök, olyanok, akik orfeumban vacsoráztak, meg akik az Operából jönnek, és az olasz színházba mennek, és még egy sereg gyanús alak, isten tudja, miféle szerzet. A nők viszont mind hasonszőrűek: az Américainben vacsorázó szajha, akinek húsz-negyven frank a tarifája, lesi a külföldit, aki egy százast is megad, és szól a törzsvendégeinek, hogy mikor szabad. Hat éve mind ugyanazok, egész évben minden este ugyanott vannak, kivéve, amikor gyógykezeltetik magukat a Saint-Lazare-ban vagy a Lourcine-ban.{1}

Duroy már nem figyelt oda. Egy prostituált bekönyökölt a páholyukba, őt nézte. Barna hajú, kövér nő volt, a bőre kencétől hóka, mandulavágású fekete szeme ceruzával kihúzva, kiemelve, fölötte hatalmas festett szemöldök. Nagy melle majd’ kifeszítette a ruha sötét selymét, és vérvörösre festett szája valami féktelen, tüzes, állatias jelleget adott neki, de vágyat is keltett.

Egy fejmozdulattal odaintette arra sétáló barátnőjét, egy hozzá hasonlóan vaskos vörösesszőkét, és elég hangosan, hogy hallani lehessen, azt mondta:

– Nézd má’ azt a jóképű fiút, ha tíz aranyért meg akarna kapni, én bizony nem mondanék nemet.

Forestier odafordult, és mosolyogva rácsapott Duroy combjára.

– Ez neked szólt, öregfiú, sikered van. Gratulálok.

A volt tisztes elvörösödött, és gépiesen megtapogatta a két aranypénzt a mellényzsebében.

Lement a függöny, a zenekar keringőt játszott.

Duroy azt mondta:

– Mi lenne, ha sétálnánk egyet a galérián?

– Mehetünk.

Kiléptek a páholyból, és azonnal elragadta őket a korzózók áradata. Előttük kalaptenger hullámzott, tolta, lökte, taszigálta, préselte őket a férfinép. És a lányok, kettesével, olyan könnyedén siklottak át a könyökök, mellkasok, hátak közt, mint akik csakugyan otthon érzik magukat ebben a férfiközegben, valósággal lubickoltak benne, mint hal a vízben.

Duroy boldogan sodortatta magát, bódultan szívta magába a dohányfüsttől, emberszagtól és a szukák parfümjétől terhes levegőt. Forestier viszont izzadt, zihált, köhögött.

– Menjünk a kertbe! – mondta.

Balra fordultak, és egy fedett kertfélébe értek, ahol két ízléstelen nagy szökőkút enyhítette a forróságot. Ládákba ültetett tiszafák és tuják alatt férfiak és nők iszogattak a bádogasztalok mellett.

– Még egy pohárral? – kérdezte Forestier.

– Szívesen.

Leültek, és nézték a sétálókat.

Néha megállt mellettük egy-egy portyázó nő, és kifejezéstelen mosollyal azt kérdezte:

– Meghív egy italra, uram?

Forestier minden alkalommal azt felelte:

– Egy pohár vízre a szökőkútból.

A lány ment tovább, de még odavetette:

– Menjél már, te prosztó!

Felbukkant az a kövér barna is, aki bekönyökölt a két cimbora páholyába; a kövér szőkébe karolva, kihívóan vonult. Szép pár nőstény volt, jól összeillettek.

Meglátta Duroy-t, és úgy mosolygott rá, mintha a tekintetük már mindenféle bizalmas és titkos dolgot mondott volna egymásnak, odahúzott egy széket, és nyugodtan leült vele szembe, a barátnőjét is leültette, aztán pedig fényes hangon rendelt:

– Pincér! Hozzon két gránátalmaszörpöt!

Forestier meghökkent.

– Te aztán nem zavartatod magad! – mondta.

A lány pedig azt felelte:

– Megszédített a barátod. Igazán jóképű fiú. Azt hiszem, bolondságokra is képes lennék érte.

Duroy-nak elállt a szívverése, egy szót se tudott kinyögni. Megpödörte a bajszát, és báván mosolygott. A pincér hozta a szörpöt, a nők felhajtották, felálltak, és a barna barátian biccentve és a legyezőjével megpaskolva Duroy karját, azt mondta:

– Köszönöm, kis kandúrom. Mondhatom, nem vagy valami beszédes!

Azzal a farukat ringatva továbbsétáltak.

Forestier nevetett.

– Hát, öregem, téged aztán tényleg szeretnek a nők. Ki kell használni. Ezzel még sokra viheted. – Elhallgatott, aztán elálmodozva folytatta, mint aki hangosan gondolkozik: – A nők révén lehet a leggyorsabban befutni. – És hogy Duroy még mindig csak mosolygott és nem szólt semmit, megkérdezte: – Te még maradsz? Nekem elég volt, hazamegyek.

– Még maradok egy kicsit – mondta halkan Duroy. – Még korán van.

Forestier felállt.

– Hát akkor isten veled. Holnap találkozunk. El ne felejtsd! Fontaine utca tizenhét, fél nyolc.

– Akkor tehát holnap. Köszönöm.

Kezet fogtak, és az újságíró távozott.

Mihelyt eltűnt, Duroy fellélegzett, végre szabadnak érezte magát, újra megtapogatta a két húszfrankos aranypénzt a zsebében, aztán felállt, és tekintetét végighordozta a tömegen.

Hamarosan meg is látta a két nőt, a barnát meg a szőkét; mint méltóságteli koldusasszonyok cirkáltak a tolongó férfiak közt.

Egyenesen odament hozzájuk, de eléjük érve elillant a bátorsága.

A barna azt mondta:

– Na, megered végre a nyelved?

– A hétszentségit! – ezt az egy szót tudta kinyögni.

Ott álltak hármasban, toporogtak, és megtorpant előttük, feltorlódott körülöttük a kerengő emberáradata.

Akkor a nő hirtelen azt kérdezte:

– Eljössz velem?

És ő vágytól remegve, vadul így válaszolt:

– El, de csak húsz frankom van.

A nő szenvtelenül mosolygott:

– Sebaj.

És belekarolt, mint aki már birtokba vette.

Ahogy mentek kifelé, Duroy arra gondolt, hogy a maradék húsz frankból bőven telik rá, hogy holnapra kikölcsönözzön egy estélyi öltözetet.

2

– Forestier urat keresem.

– Harmadik emelet, bal oldali ajtó.

A házmester hangja barátságos volt, érződött rajta a lakót megillető tisztelet. És Georges Duroy elindult fel a lépcsőn.

Egy kicsit meg volt szeppenve, rosszul érezte magát a bőrében. Életében először viselt frakkot, de egyáltalán, az egész öltözéke miatt aggódott. Ott van mindjárt a magas szárú cipő: meglehetősen finom darab ugyan, mert a lábbelire mindig is kényes volt, de nem lakkos cipő; az inget ma délelőtt vásárolta a Louvre Áruházban (négy ötvenbe került), és máris töredezik a plasztronja. A mindennap viselt régi ingei szóba se jöhettek, mert mindnek volt valami baja, még a legjobb állapotúnak is.

A nadrág bő, nem követi a lábikra vonalát, hanem felgyűrődik, harmonikázik körülötte, lesír róla, hogy kölcsönzött ruhadarab, amit minden alkalommal más-más ember koptat. Csak a frakk állt egész jól, mert olyat talált, amelyik többé-kevésbé az ő mérete.

Zakatoló szívvel, gondterhelten baktatott föl a lépcsőn, legkivált az attól való félelem gyötörte, hogy ki fogják nevetni, és hirtelen szembe találta magát egy elegáns urasággal, aki merően nézte őt. Olyan közel voltak egymáshoz, hogy Duroy hátrahőkölt, aztán döbbenten megmerevedett: saját magát látta egy földig érő nagy tükörben, amely hosszú csarnokká tágította az első emeleti lépcsőfordulót. Megremegett az örömtől: sokkal jobban nézett ki, mint hitte.

Otthon csak egy kis borotválkozótükre volt, úgyhogy nem szemlélhette meg magát tetőtől talpig, és mivel nemigen látta szedett-vedett öltözékének egyes részeit, eltúlozta a hiányosságukat, és rémüldözött, hogy nevetségesnek fogják találni.

És tessék, most, hogy váratlanul meglátta magát, meg se ismerte a tulajdon tükörképét; más embernek gondolta, egy nagyvilági embernek, aki ránézésre nagyon is elegáns és csinos.

Alaposabban szemügyre vette a képmását, és úgy találta, hogy igazán nem rossz az összhatás.

És akkor úgy tanulmányozta magát, ahogy a szerepet tanuló színészek szokták. Mosolygott, kezet nyújtott, gesztikulált, érzelmeket fejezett ki: csodálkozást, örömet, helyeslést; és próbálgatta a kifejező mosolyt meg a sokatmondó tekintetet, amivel majd kimutatja a hódolatát a hölgyek iránt, tudtukra adja, hogy mennyire csodálja és kívánja őket.

Ajtó nyílt az emeleten. Megijedt, hogy rajtakapják, és gyorsan továbbment; aggódva, hogy a barátja valamelyik vendége meglátta, ahogy majomkodik.

A második emeleten is volt egy tükör, és Duroy lelassította a lépteit, nézte magát, ahogy közeledik. Úgy látta, hogy csakugyan elegáns a megjelenése. A járása is jó. És mértéktelen önbizalom töltötte el a lelkét. Igen, biztos, hogy ezzel a fizimiskával be fog futni, és azért is, mert olyan erősen vágyik a sikerre, és – ismeri magát – megvan benne a kellő elszántság és szellemi függetlenség. Legszívesebben futott és szökellt volna, fel a harmadik emeletre. A harmadik tükör előtt is megállt, megszokott mozdulattal megpödörte a bajuszát, levette a kalapot, hogy megigazítsa a haját, aztán félhangon, ahogy szokta, azt mormolta magában:

– Hát ez kiváló találmány. – És meghúzta a csengőzsinórt.

Majdnem azonnal kinyílt az ajtó, és egy simára borotvált arcú, szigorú inas állt a küszöbön, olyan kifogástalan fekete frakkban, hogy Duroy megint zavarba jött, bár fel se fogta, mitől van a bizonytalan érzés; talán attól, hogy akaratlanul is összehasonlította az öltözetük szabását. A lakáj (őneki bezzeg lakkos cipője volt), miközben elvette a felöltőt, amit Duroy a karjára vetve hozott, nehogy látsszanak rajta a foltok, azt kérdezte:

– Kit jelenthetek?

És foghegyről bekiáltotta a nevet a félrevont ajtófüggöny mögé, a szalonba.

Duroy hirtelen megint elvesztette a magabiztosságát, megbénította a félelem, kihagyott a lélegzete. Most fogja megtenni az első lépéseket a várva várt, megálmodott élet felé. Erőt vett magán, belépett. Egy szőke fiatalasszony fogadta, egyedül volt a tágas, fényes helyiségben, amely a sok fácska, szobacserje miatt olyan volt, mint egy üvegház.

Duroy tanácstalanul megtorpant. Ki ez a mosolygós hölgy? Aztán eszébe jutott, hogy Forestier nős, az elegáns, csinos szőke nyilván a barátja felesége, és ez végképp elképesztette.

Azt hebegte:

– Én vagyok…

Az asszony kezet nyújtott.

– Tudom, uram. Charles beszámolt a tegnap esti találkozásukról, és őszintén örvendek, hogy az a remek ötlete támadt, hogy meghívja mára vacsorára.

A férfi a haja tövéig elpirult, nem tudta, mit feleljen; és magán érezte az asszony tekintetét, ahogy tetőtől talpig végigméri, megbecsüli az értékét és megítéli.

Szeretett volna mentegetőzni, kitalálni valami magyarázatot, hogy miért ilyen hanyag az öltözéke, de semmi nem jutott eszébe, és különben is veszélyes téma lett volna.

A háziasszony helyet mutatott neki; a fotel puha és ruganyos bársonya besüppedt alatta, simogatóan befogadta, a háttámla és a párnás karfa pedig körülölelte, megtartotta, és ő érezte, hogy új, varázslatos élet kezdődik, hogy valami csodálatosan finom dolgot vesz birtokba, most végre valaki lesz belőle, meg van mentve; és egyenesen Forestier-nére nézett, aki még mindig nem vette le róla a szemét.

Halványkék kasmírruhát viselt, amely kiemelte hajlékony derekát és dús mellét. A ruha rövid ujját és kivágását szegélyező fehér csipkefodor alól kivillant a meztelen kar és dekoltázs; a feltornyozott haj tincsei egy kicsit göndörödtek a tarkón, a nyak fölött pedig finom szőke pihék pelyhedztek.

Duroy-t biztonsággal töltötte el az asszony tekintete, és nem tudta, miért, emlékeztette a lányéra, akivel előző este találkozott a Folies-Bergère-ben. Szürke volt a szeme, kékesszürke árnyalatú, ami különös kifejezést kölcsönzött neki; az orra keskeny, az ajka vastag, az álla egy kicsit húsos; szabálytalan és vonzó arc, egyszerre kedves és kaján. Olyasféle női arc, amelynek minden vonásában báj van, és úgy tetszik, mintha mindegyiknek külön jelentése volna, s mintha a legkisebb arcmozdulat is kifejezne vagy rejtene valamit.

Rövid csend után az asszony azt kérdezte:

– Régóta van Párizsban?

Válaszolt, lassan magához tért a kábulatból.

– Csak néhány hónapja, asszonyom. A vasútnál vagyok irodai alkalmazott, de Forestier avval biztat, hogy a segítségével bejuthatok az újságíróvilágba.

Az asszonynak nyíltabb, szívélyesebb lett a mosolya, és halkan csak annyit mondott:

– Tudom.

Megszólalt a csengő. Az inas új vendéget jelentett:

– Marelle-né őnagysága.

Alacsony termetű nő viharzott be a szalonba, az a fajta, akire azt szokták mondani: „a kis barna”. Egyszerű vonalú sötét ruhát viselt, de az úgy simult a testéhez, úgy illett rá, mintha ráöntötték volna.

A hajába tűzött vörös rózsa egyszeriben magához vonzotta a tekintetet, kiemelte az arc jellegét, különleges voltát; az volt az a hangsúly, a nyomaték, amely a részleteket elrendezte.

Rövid szoknyás kislány jött mögötte. Forestier-né eléjük sietett.

– Szervusz, Clotilde.

– Szervusz, Madeleine.

Megcsókolták egymást. Aztán a gyermek odatartotta a homlokát, és nagy komolyan, fesztelenül azt mondta:

– Szervusz, néném!

Forestier-né megcsókolta, aztán megejtette a bemutatást.

– Georges Duroy, Charles jó barátja. Marelle-né, a barátnőm, szegről-végről a rokonom is. – Hozzáfűzte: – Tudja, mi nem csinálunk nagy felhajtást, csak semmi ceremónia, semmi póz. Ugye, számíthatok magára?

A fiatalember meghajolt.

De már nyílt is újra az ajtó, és kurta lábú, kövér emberke lépett be, karján egy nála sokkal fiatalabb, előkelő megjelenésű, komoly arcú, szép magas asszonnyal. Walter úr, képviselő, pénzügyi szakértő, befektető és üzletember, délvidéki zsidó, a Vie Française főszerkesztője, és a felesége, egy született Basile-Ravalau, a hasonnevű bankár leánya.

És sorra jöttek a többiek, a nagyon elegáns Jacques Rival és Norbert de Varenne, akinek fényes volt a frakkgallérja, mert vállig lógó hosszú haja összezsírozta egy kicsit, és még némi korpát is hintett rá. Rosszul megkötött nyakkendőjén látszott, hogy nem ma szolgál először. Öreg gavallér módjára tipegett előre, és megfogva Forestier-né kezét, csókot lehelt a csuklójára. Ahogy lehajolt, hosszú sörénye előreomlott, és mint a víz, elárasztotta az asszony meztelen karját.

És végül megjött Forestier is, mentegetőzve, amiért késett. De hát bent tartotta a szerkesztőségben a Morel-ügy. A radikális Morel képviselő interpellálta a kormányt egy hitelkérelem ügyében, mely francia ültetvényesek Algériába való betelepítését volt hivatva előmozdítani.

Az inas jelentette:

– A vacsora tálalva.

Átvonultak az ebédlőbe.

Duroy-nak Marelle-né és a lánya közt jelölték ki a helyét. Újra zavarban volt, félt, hogy rosszul találja használni az evőeszközt vagy a poharakat. Négy pohár is volt, az egyik kicsit kékes színezetű. Abból vajon mit illik inni?

A leves közben mindenki hallgatott, aztán Norbert de Varenne megkérdezte:

– Olvasták a Gauthier-per anyagát? Különös egy ügy.

És megvitatták a zsarolással súlyosbított házasságtörés esetét. Nem úgy beszéltek, ahogy családi körben beszélnek az újságokban taglalt eseményekről, hanem ahogy orvosok tárgyalnak meg valami kóresetet, vagy ahogy a zöldségesek vitatják meg a primőrkérdést. Nem ámuldoztak a tényeken, nem méltatlankodtak, szakmai kíváncsiságból keresték a rejtett, mélyebb okokat, és a legteljesebb közönnyel voltak maga a bűntény iránt. Igyekeztek világosan megmagyarázni a cselekmények előzményeit, meghatározni mindazokat az agyi jelenségeket, amelyek tragédiává, vagyis egy sajátos tudatállapot tudományos okozatává fajultak. A nők is lelkesen részt vettek a nyomozásban, az agytornában. És más közelmúltbeli eseményeket is úgy vizsgáltak, kommentáltak, elemeztek, mérlegeltek súlyuk szerint, úgy szedtek ízeire, a hírkalmároknak, az emberi színjáték sordíjas szatócsainak jellegzetes nézőpontjából és azzal a fajta gyakorlatias gondolkozásmódjával, ahogy a kereskedők vizsgálják, forgatják és méricskélik az eladásra szánt árut.

Aztán egy párbaj került terítékre, és Jacques Rival vette át a szót. Ez az ő illetékességébe tartozott, senki más nem taglalhatta az affért.

Duroy mukkanni se mert. Rá-rápillantott asztalszomszédjára; igézte a nő gömbölyű melle. Aranyszál tartotta gyémánt függött a fülcimpájáról, olyan volt, mintha egy vízcsepp folyna le a bőrén. Az asszony is tett egy-egy megjegyzést, és az mindig mosolyt csalt a többiek ajkára. Mulatságos, kedves, meglepő volt az észjárása, egy tapasztalt lányka szellemére vallott, aki könnyedén veszi a dolgokat, és jóindulatú, finom szkepszissel ítéli meg őket.

Duroy erőltette az agyát, hogy valami bókot sajtoljon ki belőle, de hogy semmi sem jutott eszébe, a kislány felé fordította a figyelmét, italt töltött, tartotta neki a tálat, kiszolgálta. A kislány szertartásosabb volt, mint az anyja, komoly hangon, aprókat biccentve köszönte meg a szívességeket: – Igazán kedves, uram –, és elgondolkozva hallgatta a felnőttek társalgását.

A vacsora remek volt, mindenki lelkesen dicsérte. Walter csak úgy tömte magába az ételt, alig szólalt meg, és a szemüvege alól kisandítva gusztálta a felkínált étkeket. Norbert de Varenne lépést tartott vele, és időnként egy-egy csepp szószt pöttyentett az ingmellére.

Forestier figyelmes házigazdaként viselkedett, és össze-összemosolygott a feleségével: cinkostársak, akik valami nehéz feladatot visznek végbe, kiválóan és közmegelégedésre.

Kipirultak az arcok, zengőbbek lettek a hangok. Az inas sűrűn körbejárt, és kinek-kinek halkan kínálgatta a bort:

– Corton? Château-Laroze?

Duroy-nak a Corton ízlett jobban, és minden alkalommal teletöltette a poharát. Jókedv hevítette, és a kellemes melegség fölszállt a hasából a fejébe, végigfutott minden tagján, az egész testét átjárta. A tökéletes jólét érzete töltötte el, a lét és a szellem, a test és a lélek boldog tudata.

És kedve támadt megszólalni, bekapcsolódni a társalgásba, feltűnni, azt szerette volna, ha úgy méltányolják, amit mond, mint azokét az emberekét, akiknek lesik minden szavát.

De folyamatos volt a csevej, a gondolatok láncolatot alkottak, a témaváltáshoz elég volt egy szó, egy semmiség, és miután sorra vették a napi eseményeket, és belekaptak még vagy száz másik kérdésbe, visszatértek Morel képviselő interpellációjára és Algéria gyarmatosítására.

Walter két fogás közt tett néhány tréfás, de szellemesség híján való, kétkedő megjegyzést. Forestier felmondta a másnapi cikkét, Jacques Rival kijelentette, hogy katonai kormányzat kellene, és harmincévi gyarmati szolgálat után minden tisztnek földet kellene juttatni.

– Ily módon – mondta – erőtől duzzadó társadalmat teremtenénk, olyan emberek közösségét, akik régóta szeretik és ismerik az országot, tudják a nyelvet, és tisztában vannak minden súlyos helyi problémával, amivel az új telepeseknek szükségképpen szembe kell nézniük.

Norbert de Varenne közbeszólt:

– Na igen, mindent tudni fognak, csak földet művelni nem. Beszélnek majd arabul, de nem tudják, hogyan kell cukorrépát ültetni, gabonát vetni. Vívni remekül vívnak, de nem értenek a trágyázáshoz. Ellenkezőleg: mindenki előtt ki kellene tárni az új hazát. A rátermettek megtalálják a helyüket, a gyengék elbuknak. Ez a társadalom törvénye.

Csend támadt. Mindenki mosolygott.

Georges Duroy kinyitotta a száját, és megszólalt; úgy meglepődött a saját hangján, mintha még sosem hallotta volna.

– Jó föld: az hiányzik ott a legjobban. Az igazán termékeny birtokok ugyanolyan drágák, mint Franciaországban, és gazdag párizsiak vásárolják fel őket befektetési célból. Az igazi telepeseket, a szegény embereket, akik a betevőért vándorolnak ki, azokat kivetik a sivatagba, ahol semmi sem terem meg, és víz sincs.

Mindenki őt nézte. Érezte, hogy elvörösödik.

Walter megkérdezte:

– Ismeri Algériát?

Azt felelte:

– Igen, uram, huszonnyolc hónapot töltöttem ott, megfordultam mindhárom tartományban.

És Norbert de Varenne, megfeledkezve a Morel-ügyről, hirtelen feltett neki egy részletkérdést, mégpedig Mzabról; egy tiszttől hallott a kis arab oázis-köztársaságról, amelyik a Szahara kellős közepén van, a forró vidék legszárazabb részén.

Duroy kétszer is járt Mzabban, és volt mit mesélnie a különös államról, ahol aranyára van a víznek, minden lakosnak kötelessége közfeladatot ellátni, és az adott szónak olyan súlya van a kereskedésben, hogy arra nincsen példa a civilizált népek közt.

A bor és a tetszeni vágyás megoldotta a nyelvét, és egy kicsit hetvenkedve anekdotázott a katonaéletről, háborús kalandjairól, az arab világról, szokásokról. Arra is telt az ékesszólásából, hogy néhány színes szóval lefesse a nap emésztő lángjaitól perzselt, végeláthatatlan és vigasztalan kietlen sárga vidéket.

A nők szeme rászegeződött. Walterné a maga vontatott hangján, halkan azt mondta:

– Bájos kis cikksorozatot írhatna az emlékeiből.

Akkor Walter a szemüvege fölött alaposan szemügyre vette a fiatalembert; így szokta vizsgálgatni az arcokat. Az étkeket a szemüveg alatt kilesve nézte.

Forestier megragadta a kínálkozó alkalmat.

– Kedves főszerkesztő úr, már beszéltem magának Georges Duroy-ról, és kértem, hogy adja mellém a hírrovatba. Amióta Marambot elment, nincs emberem, aki fontos és bizalmas információkat tudna szerezni, és ennek az újság látja kárát.

Walter papa elkomolyodott, és feltolta a szemüvegét a homlokára, hogy még alaposabban megnézze magának Duroy-t. Aztán azt mondta:

– Duroy úr kétségkívül eredeti gondolkozású ember. Ha lenne kedve elbeszélgetni velem, holnap háromkor sort keríthetünk a dologra. – Rövid csend után egész törzsével a fiatalember felé fordult. – De most rögtön csináljon nekünk egy színes kis sorozatot Algériáról. Mesélje el az emlékeit, és keverje bele a betelepítés problémáját, ahogy az imént előadta. Aktuális a dolog, nagyon aktuális, és biztos vagyok benne, hogy sok olvasónknak tetszeni fog. De siessen! Holnapra vagy holnaputánra kell az első cikk, addig kell kidobni a horgot az olvasóknak, amíg a képviselőházban tart a vita.

Walterné még hozzáfűzte a rá jellemző kedves komolysággal, amit kegyként osztott a szavaival:

– És már a bájos cím is megvan: „Egy afrikai vadász emlékei”, mit szól hozzá, Norbert?

Az öreg költő, aki későn szerzett hírnevet magának, utálta a jövevényeket, és félt tőlük. Kimérten azt válaszolta:

– Kiváló a cím, csak az a nagy kérdés, hogy a folytatás is az lesz-e, mert bizony nehéz ám eltalálni a hangot, vagy ahogy a zenében mondják, a hangnemet.

Forestier-né védelmezően rámosolygott Duroy-ra, és az a hozzáértő tekintet azt sugallta: „Neked sikerülni fog.” Marelle-né több ízben is felé fordult, és a fülönfüggő gyémánt szüntelenül remegett, mintha a finom kis vízcsepp mindjárt legördülne és lehullana.

A kislány leszegett fejjel, mozdulatlanul ült.

Az inas viszont meg nem állt, szilvánert töltött a kék poharakba, Forestier pedig tósztot mondott, Walterra emelve poharát:

– A Vie Française boldog jövőjére!

Mindenki meghajolt a mosolygó Gazda felé; és Duroy, a sikertől megrészegülve, egy hajtásra kiitta a bort. Úgy érezte, hogy egy ötakós hordót is képes volna benyakalni, egy egész ökröt felfalni, puszta kézzel megfojtani egy oroszlánt. Emberfeletti erő dagasztotta izmait, fékezhetetlen elszántság lakozott elméjében, és határtalan remény. Otthon volt ezek közt az emberek közt, elfoglalta a helyét, kivívta a pozícióját. Ahogy a tekintete megállapodott az arcokon, abban érződött valami sosem volt önbizalom, és végre az asztalszomszédját is meg merte szólítani.

– Sose láttam, asszonyom, a magáéhoz foghatóan szép fülbevalót.

Az asszony mosolyogva fordult felé.

– Saját ötletem: csak egy kis fonálra függeszteni a gyémántot. Olyan, mint egy harmatcsepp, igaz?

Duroy megijedt a vakmerőségétől, és félt, hogy butaságot mond, de csak odasúgta:

– Bűbájos… hanem azért a fül emeli ki igazán a szépségét.

Egy pillantást kapott köszönetképpen, egy olyan sugárzó pillantást, amely a férfiszív közepébe talál.

És ahogy elfordult, a tekintete találkozott a Forestier-néével, és most is látta benne a jóindulatot, de volt más is: hamiskás jókedv és bátorítás.

A férfiak mind egyszerre beszéltek, és élénken gesztikuláltak; a párizsi földalattivasút-építés tervezetéről vitáztak. A témát csak a desszert végére merítették ki, hiszen mindenkinek jó sok mondanivalója volt a fővárosi közlekedés lassúságáról, a villanyoson meg az omnibuszon való utazás kellemetlenségeiről, a bérkocsisok gorombáskodásáról.

A kávét már nem az ebédlőben szolgálták fel. Duroy tréfából a kislánynak nyújtotta a karját. A lányka komolyan megköszönte, és pipiskedett, hogy kezével elérje a kísérője könyökét.

A szalonban újra az az érzése támadt, hogy egy üvegházba lép. A négy sarokban egy-egy nagy pálmafa nyújtózott egészen a mennyezetig, ott úgy terítették el legyezős ágaikat, ahogy a szökőkútból ívelnek szét a vízsugarak.

A kandalló mellett kétfelől tökéletesen hengeres törzsű kaucsukfa; hosszú, sötétzöld leveleik szabályosan rétegződtek egymás fölé; a zongorán két gömb formájú ismeretlen cserje, mindkettő csupa virág, az egyik rózsaszín, a másik hófehér, és olyan szépek, hogy alig hiszi az ember, hogy nem művirágok, hanem igazi, eleven növények.

Friss volt a levegő, és kellemes illat lengte be, meghatározhatatlan, megnevezhetetlen könnyű fuvallat.

És a fiatalember, most már elfogódottság nélkül, figyelmesen megszemlélte a szalont. Nem volt nagy helyiség, és semmi nem vonta magára a figyelmet, csak a cserjék; nem volt harsány szín; itt jól érezte magát az ember, ez a hely nyugalmat árasztott, enyhet adott; puha burok, dédelgeti a testet, olyan, mint egy simogató tenyér.

Fakó-ibolyaszín régi kelme volt a falikárpit, és sárga selyemvirágok pettyezték, akkorkák, mint a legyek.

Az ajtókat takaró kékesszürke katonaposztó ajtófüggönyökre néhány piros szegfű volt ráhímezve, és mindenfelé, csak úgy találomra elszórva különféle formájú, kisebb-nagyobb ülőbútorok voltak, hencserek, hatalmas és aprócska fotelok, puffok és zsámolyok, rokokó selyemmel vagy szép utrechti bársonnyal behúzva (homokszín alapon gránátvörös minta).

– Óhajt kávét, Duroy úr?

És Forestier-né az ajkát egy percre el nem hagyó baráti mosollyal egy csésze feketét nyújtott felé.

– Köszönöm, asszonyom.

Elvette a csészét, és ahogy előrehajolt, és erőst aggódva, hogy sikerül-e, cukrot vett ki az ezüst pincettával a cukortartóból, melyet a kislány hordott körbe, a fiatalasszony azt súgta oda neki:

– Udvaroljon egy kicsit Walternénak! – És nem várva választ, már tovább is lépett.

Duroy elébb megitta a kávét, mert félt, hogy a szőnyegre találja ejteni a csészét, aztán, immár egy gondtól megszabadulva azt latolgatta, hogyan tudna új gazdája feleségének a közelébe kerülni és társalgásba elegyedni vele.

Egyszer csak észrevette, hogy az asszonynak ott a kezében az üres kávéscsésze, és mivel nincs asztal a közelében, nem tudja hová tenni. Odasietett.

– Megengedi, asszonyom?

– Köszönöm, uram.

Duroy elvitte a csészét, aztán visszament.

– Ha tudná, asszonyom, mennyi sok kellemes órát szerzett nekem a Vie Française odalent a sivatagban! Ez az egyetlen újság, amit a határon túl érdemes olvasni, mert sokkal irodalmibb, szellemesebb és sokoldalúbb, mint az összes többi. Minden van benne, ami érdekes.

Az asszony szívélyes közönnyel mosolygott, és igen komolyan válaszolt.

– Walter sokat törte a fejét, mire megalkotta azt a lapot, amelyik megfelel az újfajta igényeknek.

Cseverésztek. A férfi aggálytalanul szórta a közhelyeket, és behízelgő volt a hangja, igézően nézett, és ellenállhatatlanul hódított a bajusza. Csinos, hullámos, tömött bajusz volt az, rábodorodott a felső ajakra, és vörösbe játszóan szőke volt, a szőrszálak meredező hegye pedig kese.

Párizsról beszélgettek, meg a környékéről, a Szajna-partról, a gyógyfürdőkről, a nyár örömeiről, és mindenféle napi dolgokról, amikről vég nélkül lehet társalkodni, és mégse fárad el az elme.

Aztán, hogy likőrös pohárral a kézben Norbert de Varenne közeledett, Duroy diszkréten átengedte a terepet.

Marelle-né, aki mostanáig Forestier-nével beszélgetett, magához szólította.

– Nos, uram, megpróbálkozik az újságírással? – szegezte neki a kérdést.

Nagy általánosságban beszélt a terveiről, aztán újra kezdte vele azt a társalgást, amelyet Walternéval folytatott; de most már otthonosabb volt a témában, máris sokat fejlődött, hiszen úgy adhatta elő a frissen hallott dolgokat, mintha saját kútfőből származnának. És végig mélyen a hölgy szemébe nézett, így adva mélyebb értelmet a szavaknak.

Marelle-nénak gyorsan pergett a nyelve, az olyan nő könnyedségével adomázott, aki tudja magáról, hogy szellemes, és ad is rá, hogy amit mond, az mindig mulatságos legyen, és ahogy a csevegésük egyre meghittebb lett, rá-rátette a kezét a férfi karjára, és a hangját lehalkítva mondott semmiségeket, amelyek így bizalmas közléseknek tetszettek. Duroy-nak ujjongott a lelke, amiért a közvetlen közelében lehet ennek az asszonynak, és az komolyan veszi őt. Hajlandó lett volna most azonnal feláldozni magát érte, védelmezni őt, megmutatni, hogy mire képes; és hogy mindig némi késéssel válaszolgatott, az is csak arról tanúskodott, hogy miféle gondolatok forognak a fejében.

De egyszer csak, minden előzmény nélkül, Marelle-né odaszólította a lányát, és Laurine odament hozzájuk.

– Ülj le ide, kislányom, még megfázol az ablaknál.

És Duroy-t heves vágy fogta el, hogy megcsókolja a lánykát, mintha az a csók az anyának jutna.

Atyai hódolattal azt kérdezte:

– Megengedi, kisasszony, hogy megcsókoljam?

A gyerek csodálkozva emelte rá a szemét. Marelle-né nevetve mondta:

– Feleld azt, hogy „Jó, nem bánom, uram, most megcsókolhat, de ez nem lesz mindig így”.

Duroy azonnal leült, ölébe vette Laurine-t, és ajkát épp csak odaérintette a homlokára, a hullámos haja tövére.

Az anya csodálkozott:

– Nicsak, nem futott el, hát ez hihetetlen! Általában csak nőtől hagyja megcsókolni magát. Duroy úr, maga csakugyan ellenállhatatlan.

Duroy elpirult; nem mondott semmit, csak hintáztatta a kislányt a térdén.

Odament Forestier-né, ő is ámuldozott.

– Nézzenek oda! Csoda történt! Megszelídítette Laurine-t!

Jacques Rival is elismerően nézett rá a szivarja mögül, és Duroy felállt, indulni készült, nem akarta valami ügyetlen szóval tönkretenni, amit már elért, lerombolni a hódítás épp csak megkezdett művét.

Meghajolt, gyengéden megszorította a hölgyek feléje nyújtott kis kezét, azután keményen kezet rázott a férfiakkal. Nem kerülte el a figyelmét, hogy Jacques Rivalnak száraz és meleg a tenyere, és barátian viszonozza a kézszorítást, Norbert de Varenne tenyere nyirkos és hideg, és rögtön csúszik ki az ujjai közül, Walter papa keze hideg és puha, kifejezéstelen, nincs benne erő, a Forestier-é meg párnás és langyos. A barátja félhangon emlékeztette:

– Holnap háromkor, el ne felejtsd!

– Ne félj, nem felejtem el!

Kint a lépcsőházban kedve lett volna lerohanni, annyira feszítette az öröm, neki is lódult, kettesével vette a lépcsőket, de egyszer csak a második emeleti nagy tükörben meglátott egy férfiút, akinek annyira sietős volt a dolga, hogy szökdécselve közeledett, és akkor megtorpant, mint akit rajtakaptak valamin.

Aztán hosszan nézte magát, ámulva-bámulva, hogy lám, csakugyan milyen jóképű fiú, aztán cinkosan magára mosolygott, és búcsút véve a tükörképétől, nagy reverenciával, mélyen kalapot emelt, ahogy fontos személyiségek előtt szokás.

{1} A Saint-Lazare női börtön volt; a Lourcine kórház bőr- és nemibeteggondozó