David Walliams

MILLIÁRDOS FIÚ

Tony Ross illusztrációival

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title BILLIONAIRE BOY

Text © David Walliams 2010

Illustrations © Tony Ross 2010

Hungarian translation © Totth Benedek 2013

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

The author/illustrator asserts the moral right to be indentified as the author/illustrator of this work.

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Olvasószerkesztő Györke Mária

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5234-75-0

www.kolibri-kiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

Voor Lara,

Ik hou meer van je, dan ik

met woorden kan zeggen

Köszik

Szeretném megköszönni néhány embernek, hogy segített a könyv elkészítésében. A munka oroszlánrésze az enyém, mégis muszáj megemlítenem őket. Először is Tony Rosst, az illusztrációk miatt. Mondjuk, kiszínezhette volna a rajzokat, de azért túl sokat kért. Aztán szeretném megköszönni Ann Janine-Murtagh-nek. Ő felel a gyerekkönyvekért a HarperCollins kiadónál. Nagyon kedves, és mindig remek javaslatai vannak. Mondanom se kell, hogy ő a főnök. Nick Lake, a szerkesztőm a következő, ő szokott segíteni a szereplőkkel és a történettel kapcsolatban. Nélküle nem tudtam volna megírni ezt a könyvet. Igazából persze meg tudtam volna írni, de nagyon szomorú lett volna, ha nem említem meg a nevét.

A borítót James Stevens tervezte, a kötetet pedig Elorine Grant. Szerintem az „Elorine” elég hülye név, de kegyetlen dolog lenne említést tenni erről, úgyhogy inkább hallgatok. A promóciós ügyeket Samantha White intézi, szóval, ha véletlenül felbukkanok valamelyik háziasszonyoknak szóló délutáni beszélgetős műsorban, hogy megpróbáljam népszerűsíteni a könyvemet, ne engem szidjatok, hanem őt. Sarah Benton, köszönöm neked, a legcsodálatosabb marketingmenedzsernek – bármit is jelentsen ez a kifejezés. Kate Manning és Victoria Boodle, a vállalat értékesítési igazgatói is csinálnak valamit, de eddig még nem sikerült rájönnöm, hogy mit. Köszönettel tartozom Lily Morgannek, a kézirat-előkészítőnek, és Rosalind Turnernek, a korrektornak. Ha a könyvben helyesírási hibákat találtok, az kizárólag az ő felelősségük. És köszönettel tartozom még az ügynökömnek, Paul Stevensnek is az Independentnél, amiért lenyúlt a szerzői honoráriumomból 10%+áfát, miközben egész nap nem csinál mást, csak ül az irodájába, teázik és kekszet ropogtat.

Természetesen hatalmas köszi jár Neked is, hogy megvetted a könyvet. Ami azt illeti, nem kellett volna vesződnöd, hogy elolvasd a köszönetnyilvánítást. Dögunalmas. Lapozz tovább, és olvasd el a történetet, amelyre egyszer valaki azt mondta, hogy „ez minden idők legfantasztikusabb regénye”. Kösz, anyu!

1.

Bemutatom nektek Köptzös Jocót

Elképzeltétek valaha, milyen lehet milliomosnak lenni?

Vagy milliárdosnak?

Esetleg billiomosnak?

Vagy trilliomosnak?

Nos, bemutatom nektek Köptzös Jocót.

Jocónak nem kellett elképzelnie, milyen az, amikor az embernek iszonyatosan rengeteg sok pénze van. Alig töltötte be a tizenkettőt, de máris elképesztően és hihetetlenül gazdag volt.

Mindent megkaphatott, amit csak akart.

• A ház összes szobájában volt egy-egy 250 cm képátlós, nagy felbontású, lapos képernyős plazmatévé

• továbbá volt neki 500 pár Nike tornacipője

• egy versenyautó-pályája a hátsó udvaron

• egy japán gyártmányú robotkutyája

• egy „KÖPTZÖS 2” rendszámú golfautója, amivel kedvére furikázhatott a kertben

• egy csúszdája, amelyen a szobája ablakából egy 50 méteres úszómedencébe lehetett lecsúszni

• 3D IMAX mozija az alagsorban

• egy krokodilja

• egy igazi cápája egy hatalmas akváriumban

• személyi masszőre, aki a nap huszonnégy órájában a rendelkezésére állt

• továbbá a rendelkezésére állt még egy tízpályás bowlingcsarnok

• egy biliárdasztal

• egy pattogatottkukorica-készítő gép

• egy gördeszkapálya

• és még egy krokodil

• valamint egy hullámvasút a hátsó kertben

• egy profin felszerelt hangstúdió a tetőtéri szobában

• ezenkívül megvolt neki a világ összes számítógépes játéka

• fociedzésekre járt az angol válogatott játékosaival

• és heti 100 000 font zsebpénzt kapott

Röviden összefoglalva Jocót iszonyatosan elkényeztették. Egy röhejesen flancos suliba járt. Ha nyaralni mentek, a magánrepülőgépeikkel utaztak. Egyszer még a Disney vidámparkot is kibérelték egy napra, hogy Jocónak ne kelljen sorba állnia.

Íme, itt van Jocó. Éppen a Forma–1-es magánpályáján száguldozik a saját Forma–1-es versenyautójával.

A nagyon gazdag gyerekek általában kicsi versenyautó-modellekkel játszanak. Nem úgy Jocó. Ő ugyanis olyan Forma–1-es versenyautót kapott, amely nagyobb volt, mint az igaziak. Jocó elég kövér, mint láthatjátok. De hát te is az lennél a helyében, nem? Ha egyszer annyi pénzed lenne, hogy meg tudnád venni a világ összes csokiját.

Talán már feltűnt neked, hogy Jocó egyedül van a képen. Ami azt illeti, egyedül száguldozni egy versenyautóval nem olyan nagy móka. Még akkor sem, ha csilliárd-billió fontja van az embernek. Kell ugyanis valaki, akivel versenyezni lehet. Jocónak azonban nem voltak barátai. Egyetlenegy sem.

• Barátok

Szóval, Forma–1-es autót vezetni és kibontani egy óriási Mars szeletet két olyan dolog, amit nem tanácsos egyszerre csinálni. Mivel azonban Jocó már vagy tíz másodperce nem evett egy falatot sem, nagyon megéhezett. Amikor beért az egyik S kanyarba, a fogával feltépte a csomagolópapírt, és beleharapott az ízletes, tejcsokoládé-bevonatú, nugátos-karamellás szeletbe. Jocó fél kézzel fogta a kormányt, és amikor a kerekek döccentek egy nagyot az útpadkán, sajnálatos módon elveszítette az uralmát a jármű felett.

A sok millió fontba kerülő Forma–1-es járgány leröpült a pályáról, megpördült és nekicsapódott egy fának.

CSIIIIIIIIIKKKKKKKKK

KKOOOOOOOOOOOO

RRRRRRRRRRRRRRR

!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

A fának nem esett baja, az autó azonban totálkáros lett. Jocó kikászálódott az ülésből. Nagy mázlija volt. Karcolás nélkül megúszta, csak a feje lett egy kicsit kótyagos, ahogy visszabotorkált a házba.

– Apu, összetörtem az autót – mondta Jocó, ahogy belépett a fényűző nappaliba.

Köptzös úr ugyanolyan köpcös volt, mint a fia, csak sokkal szőrösebb – a fejét leszámítva, amely kopaszon csillogott. Jocó apukája egy hatalmas krokodilbőr kanapén ült, és kedvenc bulvárlapjából fel sem nézve válaszolt a fiának.

– Semmi baj, Jocó. Veszek neked másikat.

Jocó lehuppant az apja mellé a kanapéra.

– Ó, majd elfelejtettem: boldog születésnapot, Jocó! – mondta Köptzös úr, és anélkül, hogy levette volna a tekintetét a bulvárlap harmadik oldalán látható hiányos öltözetű hölgy fényképéről, a fiú kezébe nyomott egy borítékot.

Jocó gyorsan kinyitotta. Vajon idén mennyi pénzt fog kapni? Az üdvözlőkártyán ez állt: „Boldog tizenkettedik születésnapot, fiam!” Jocó félredobta a lapot, és kihúzta a borítékban lapuló csekket.

Alig bírta leplezni csalódottságát.

– Egymillió font? – fanyalgott. – Ennyi?

– Mi baj van, fiam? – tette le egy pillanatra az újságját Köptzös úr.

– Tavaly is egymilliót kaptam – nyafogta Jocó. – A tizenegyedik szülinapomra. A tizenkettedikre szerintem több járna, nem?

Köptzös úr kivette a csekkfüzetét egyedi szabású, fényes szürke öltönyének zsebéből. Az öltöny borzalmasan állt rajta, és borzalmasan drága volt.

– Ne haragudj, fiam – mondta. – Akkor legyen kétmillió.

Itt fontos megjegyezni, hogy Köptzös úr nem mindig volt ilyen dúsgazdag.

Nem is olyan régen a Köptzös család igen szerény körülmények között élt. Köptzös úr tizenhat éves korától fogva egy hatalmas külvárosi vécépapírgyárban dolgozott. Köptzös úr munkája iszonyúúúúúúúúan unalmas volt: rá kellett tekernie a papírt a belső kartongurigára. Egyik gurigára a másik után. Napról napra. Évről évre. Évtizedről évtizedre. Addig csinálta, amíg végül elvesztette minden reményét. Csak állt a futószalag mellett – több száz unott munkatársával együtt –, és ugyanazt az agyzsibbasztó feladatot végezte újra meg újra. Amint rátekerte a papírt a kartongurigára, máris kezdhette a következőt. És az összes klotyópapírtekercs egyforma volt. Mivel szegények voltak, Köptzös úr a szülinapi és karácsonyi ajándékokat is kartongurigából készítette a fiának. Köptzös úrnak ugyanis nem volt elég pénze, hogy megvegye Jocónak a legmenőbb új játékokat. Viszont remek versenyautót tudott gyártani a klotyópapír-gurigákból, sőt egyszer még vécépapír-guriga erődítményt is készített, igazi vécépapír-guriga katonákkal. A legtöbb játék végül persze elszakadt, és a kukában végezte. Jocó egyszer megmentett egy vacak vécépapír-guriga űrrakétát, bár maga sem tudta, minek.

Köptzös úr munkájában az volt az egyetlen jó dolog,  hogy közben nyugodtan álmodozhatott. Egy nap eszébe jutott egy ötlet, amely egyszer és mindenkorra forradalmasította a fenéktörlést.

Fel kéne találni egy vécépapírt, amelyiknek az egyik oldala nedves, a másik meg száraz, gondolta Köptzös úr, miközben feltekerte a vécépapírt a gurigára – aznap már az ezredikre. Köptzös úr senkinek sem mondta el, mit talált ki. Órákig kísérletezgetett apró önkormányzati lakásuk fürdőszobájában, hogy az új kétoldalú klotyópapír tökéletes legyen.

Amikor Köptzös úr végül piacra dobta az Üdepopót, a terméknek hatalmas sikere lett. Naponta egymilliárd tekercs vécépapírt adott el világszerte. És minden egyes eladott tekerccsel keresett tíz pennyt – ami rettenetesen sok pénzt jelent, ha összeadod. Ezzel az egyszerű képlettel ki tudod számolni:

Köptzös Jocó nyolcéves volt, amikor az Üdepopót piacra dobták, és az élete egy csapásra a feje tetejére állt. Először is a szülei elváltak. Kiderült ugyanis, hogy Jocó anyukája, Carol, évek óta titkos viszonyt folytat Jocó cserkészcsapatának a vezetőjével, Alannel. A bíróság tízmilliárd fontos tartásdíjat ítélt meg Carolnak. Alan lecserélte a kenuját egy hatalmas jachtra. A legutolsó hír az volt róluk, hogy elhagyták Dubai partjait, és minden reggel méregdrága pezsgővel öblítik le a ropogós-mogyorós kukoricapelyhet. Jocó apukája szemmel láthatóan gyorsan túltette magát a váláson. Azóta a kedvenc bulvárlapjának harmadik oldalán látható, ledér öltözetű hölgyekkel randizgat.

Jocó és az apukája időközben nyomorúságos önkormányzati lakásukból hatalmas és modern rezidenciájukba költözött, amelyet Köptzös úr egyszerűen csak „Üdepopó kastély”-nak hívott.

A ház olyan óriási volt, hogy még a világűrből is látszott. A kaputól a házig öt percig tartott az út autóval. Több száz facsemete szegélyezte a mérföld hosszú, kavicsos utat. A házban hét konyha volt, tizenkettő nappali, negyvenhét hálószoba és nyolcvankilenc fürdőszoba.

Még a fürdőszobákhoz is járt külön fürdőszoba. Sőt volt olyan külön fürdőszoba, amelyhez még egy külön fürdőszoba tartozott.

Bár néhány éve ott laktak már, Jocó még mindig csak a negyedét fedezte fel a háznak. A telken volt egy csomó teniszpálya, egy csónakázótó, egy helikopterleszálló, sőt még egy iszonyat hosszú, műhóval borított sípálya is. A csapok, a kilincsek, de még a vécéülőkék is tömör aranyból voltak. A szőnyegeket vidramenyétszőrméből készítették. Jocó apukája felbecsülhetetlen értékű antik serlegekből itta a frissen facsart narancslét. Egy ideig egy Otis nevű főkomornyik is szolgált a házban, aki igazából egy orángután volt, de végül ki kellett tenni a szűrét.

– Kaphatok valami rendes ajándékot is, apu? – kérdezte Jocó, miután zsebre vágta a csekket. – Tudod, az a helyzet, hogy pénzem már nagyon sok van.

– Mondd meg, fiam, mit szeretnél, és megkérem valamelyik asszisztensemet, hogy vegye meg neked – felelte Köptzös úr. – Mit szólnál egy tömör arany napszemüveghez? Nekem már van egy. Nem igazán lehet kilátni rajta, de nagyon sokba került.

Jocó ásított egyet.

– Van már saját gyorsasági motorcsónakod? – tapogatózott Köptzös úr.

Jocó a szemét forgatta.

– Kettő is. Nem emlékszel?

– Ne haragudj, fiam – mondta Köptzös úr. – Mit szólnál egy negyedmillió font értékű könyvutalványhoz?

– Unom! Unom! Unom! – topogott Jocó dühösen. Fene se gondolná, hogy egy dúsgazdag fiúnak ilyen nehéz a sora.

Köptzös úr kezdett kétségbeesni. Úgy tűnt, semmi sincs már a világon, amit megvehetne egyetlen fiacskájának.

– Akkor mit szeretnél, fiam?

Jocónak ekkor támadt egy ötlete. Elképzelte magát, ahogy egyedül köröz a versenypályán, vetélytársak nélkül.

– Hát, van valami, amit nagyon szeretnék… – kezdte óvatosan.

– Ki vele, mi az? – biztatta Köptzös úr.

– Egy barát.

2.

Slozisrác

– Slozisrác – mondta Jocó.

– Slozisrác??? – hördült fel Köptzös úr. – És még minek csúfolnak az iskolában, fiam?

– Klotyókirályfi…

Köptzös úr hitetlenkedve csóválta a fejét. Anglia legdrágább iskolájába járatta a fiát. A Szent Cuthbert fiúiskolába. A féléves tandíj 200 000 font volt, és mindenkinek Erzsébet kori keményített nyakfodrot meg buggyos nadrágot kellett hordani. Ezen a képen látható, hogyan festett Jocó iskolai egyenruhában. Elég hülyén néz ki, ugye?

Köptzös úr álmában sem gondolta, hogy a fiát szekálni fogják a suliban. Hiszen szekálni csak a szegényeket szokták. De sajnos az volt a szomorú helyzet, hogy Jocót folyamatosan piszkálták a többiek, amióta csak betette a lábát a suliba. A menő srácok kiröhögték, mert az apja klotyópapírból gazdagodott meg. „Ez vérciki” – mondogatták.

– Budimilliárdos, farpapírörökös, pottyantós úrfi, fenéktörlő ficsúr – sorolta Jocó. – És ezek csak azok, amiket a tanárok mondanak rám.

A többi gyerek a suliban többnyire herceg volt, de legalább gróf vagy báró. A családjuk úgy tett szert hatalmas vagyonra, hogy egy csomó földet örökölt. Ők már régóta gazdagok voltak. Jocó gyorsan megtanulta, hogy nem elég simán gazdagnak lenni, sokkal fontosabb kérdés, hogy mióta vagy az. A vécépapír-gurigák eladásából hirtelen megszerzett vagyon ugyanis nem számít.

A menő srácoknak a Szent Cuthbertben olyan nevük volt, hogy Nathaniel Septimus Ernest Bertram Lysander Tybalt Zacharias Edmund Alexander Humphrey Percy Quentin Tristan Augustus Bartholomew Tarquin Imogen Sebastian Theodore Clarence Smythe.

És ez csak az egyikük neve!

A tantárgyaik is röhejesen flancosan hangoztak. Jocó órarendje például így nézett ki:

Hétfő

Latin

Szalmakalap-viselés

Királyi ismeretek

Az etikett tanulmányozása

Díjugratás (ahol természetesen nem díjak ugranak, hanem lovak – díjért)

Társastánc

Nyilvános vitakör (a következő témáról: A magunk részéről úgy véljük, bárdolatlanságra vall, ha valaki begombolja a mellénye legalsó gombját)

A képviselőfánk elfogyasztása

Nyakkendőkötés

Csónakázás lapos ladikkal

Póló (nem a ruhadarab, hanem egy játék, úgynevezett lovaspóló, amit lovakkal és ütővel játszanak)

Kedd

Ógörög

Krokket

Fácánvadászat

A szolgálókkal való durva bánásmód (gyakorlati óra)

Mandolin – harmadik szint

A tweedszövet története

Orrfennhordás

Hogyan lépjünk át a földön fekvő hajléktalanon az Operaházból kifelé jövet? (gyakorlati óra)

Kijutás a labirintusból

Szerda

Rókavadászat

Virágkötés

Beszélgetés az időjárásról

A krikett története

A golfcipő története

Kártyajátékok

Folyóirat-lapozgatás

A balett élvezete

Cilinderfényesítés

Vívás (karddal)

Csütörtök

Antik bútorok felbecsülése (gyakorlati óra)

Kerékcsere Range Roveren

Annak megvitatása, hogy kinek a leggazdagabb az apukája

Vetélkedő annak eldöntésére, hogy ki Harry herceg legjobb barátja

Az előkelő beszédstílus elsajátítása

Evezősklub

Nyilvános vitakör (a következő témáról: A magunk részéről úgy véljük, a muffin sütve a legfinomabb)

Sakk

Címerpajzsok tanulmányozása

Hogyan beszéljünk hangosan étteremben (gyakorlati óra)

Péntek

Versolvasás (középkori költészet)

A kordbársonyviselés története

Művészi sövénynyírás

A klasszikus szobrászat élvezete

Saját magunk felismerése a divatlapok társasági rovatának fényképein

Kacsavadászat

Biliárd

Klasszikus zene élvezete délután

Vacsoratémák a mindennapokban (pl. Miért bűzlenek annyira a kétkezi munkások?)

Jocó azonban nem azért utált a Szent Cuthbertbe járni, mert ilyen idióta óráik voltak, hanem azért, mert mindenki lenézte. Úgy gondolták, ha valakinek az apukája vécépapír-guriga-forgalmazásból szerezte a vagyonát, az rettenetesen alantas dolog.

– Másik iskolába akarok járni, apu! – nyafogott Jocó.

– Mi sem egyszerűbb. Megengedhetjük magunknak, hogy a világ legelőkelőbb iskoláiba járj. Hallottam egy helyről Svájcban. Reggel síelnek a gyerekek, aztán…

– Nem – vágott a szavába Jocó. – Én a kerületi suliba szeretnék járni.

– Micsoda? – kérdezte Köptzös úr elképedve.

– Lehet, hogy ott össze tudok barátkozni valakivel – mondta reménykedve Jocó. Reggelente ugyanis az autó ablakából látta a kerületi iskola kapuján beözönlő fiúkat és lányokat. Úgy tűnt, mindenki nagyon jól érzi magát – beszélgettek, játszottak, kártyát csereberéltek. Jocó szemében ez a suli lenyűgözően normális volt.

– Értem, de hát a kerületi… – kezdte a meghökkent Köptzös úr, aztán meggondolta magát. – Biztos vagy te ebben, fiam?

– Igen – vágta rá Jocó határozottan.

– Építtethetünk egy iskolát a hátsó kertben, ha szeretnéd – ajánlotta Köptzös úr.

– Nem. Én egy rendes suliba akarok járni. Rendes gyerekekkel. Barátokat akarok, apu. A Szent Cuthbertben nincsen egyetlen barátom se.

– De hát te nem járhatsz rendes iskolába! Hiszen milliárdos vagy, fiam. A gyerekek vagy piszkálnának, vagy csak azért barátkoznának veled, mert tudják, milyen gazdag vagy. Kész rémálom lenne, hidd el!

– Oké, akkor majd nem mondom el senkinek, hogy ki vagyok. Egyszerűen csak Jocó leszek. És akkor talán sikerül összebarátkoznom valakivel, sőt talán nem is egy gyerekkel, hanem rögtön kettővel is… – gondolt egy merészet Jocó.

Köptzös úr elgondolkodott egy pillanatra, aztán megenyhülve folytatta.

– Ha tényleg ezt akarod, Jocó, ám legyen! Járhatsz rendes iskolába.

Jocó örömében egy hatalmas fenékugrással ott termett az apja mellett a kanapén, hogy megölelje. (A fenékugrás, ha még nem ismernétek, a helyváltoztatás egyik igen kedvelt formája, melynek során az ember kizárólag a farizmai segítségével arrébb ül, anélkül hogy felállna. A túlsúlyosak kedvelt módszere.)

– Nehogy összeráncold a ruhámat, fiam! – figyelmeztette Köptzös úr.

– Bocs, apu! – mondta Jocó, és gyorsan hátrébb fenékugrott. Aztán megköszörülte a torkát. – Izé… hmmm… Szeretlek, apu.

– Jól van, fiam, én is, én is – mondta Köptzös úr, ahogy felállt a kanapéról. – Na, hát akkor boldog szülinapot, pajti!

– Nem csinálunk valamit együtt ma este? – kérdezte Jocó csalódottan. Régebben az apukája mindig elvitte hamburgerezni a szülinapján. Igaz, arra nem volt elég pénzük, hogy hamburgert vegyenek, ezért sült krumplit rendeltek, és elmajszolták hozzá azokat a sonkás szendvicseket, amelyeket Köptzös úr a kalapja alá rejtve csempészett be az étterembe.

– Sajnálom, de ma nem érek rá. Randizni megyek ezzel a gyönyörű lánnyal – mutatott az apukája a kedvenc bulvárlapja harmadik oldalán található fényképre.

Jocó megnézte a képet. Olyan volt, mintha a lányról le akarna esni a ruha. Szőkített haja szanaszét állt, és úgy kisminkelték, hogy még azt sem nagyon lehetett megmondani, hogy igazából csinos-e, vagy sem. A kép alatt a következő felirat volt olvasható: „Zafír (19), Bradfordból. Szeret vásárolni, gondolkodni viszont utál.”

– Szerinted nem túl fiatal hozzád, apu? – kérdezte Jocó.

– Alig huszonhét év van köztünk – vágta rá Köptzös úr.

De nem sikerült meggyőznie Jocót.

– És hová akarod vinni ezt a Zafírt?

– Egy bulihelyre.

– Egy bulihelyre? – hökkent meg Jocó.

– Igen – felelte Köptzös úr kissé sértődötten. – Annyira azért nem vagyok öreg! – Azzal kinyitott egy dobozt, és kivett belőle valamit, ami leginkább egy úthengerrel kilapított hörcsögre emlékeztetett, és a fejére tette.

– Ez meg micsoda, apu?

– Mi micsoda, Jocó? – kérdezett vissza Köptzös úr ártatlan képpel, miközben azt a furcsa izét igazgatta tar koponyáján.

– Az az izé a fejeden.

– Ja, ez! Ez egy paróka, fiam. Potom tízezer fontba kerül darabja. Vettem egy szőkét, egy barnát, egy vöröset és egy afrót a különleges alkalmakra. Nézd csak meg, húsz évvel fiatalabbnak látszom benne!

Jocó nem szeretett hazudni. Az apukája egyáltalán nem nézett ki fiatalabbnak a parókában, inkább úgy festett, mintha egy döglött hörcsögöt egyensúlyozott volna a feje búbján. Ezért Jocó válasz helyett inkább csak hümmögött egy kicsit.

– Hát, akkor érezd jól magad – tette hozzá, és megfogta a távirányítót. Nagyon úgy nézett ki, hogy ezt az estét is egyedül tölti a plazmatévé előtt.

– A hűtőben találsz kaviárt a teádhoz, fiam – szólt vissza Köptzös úr az ajtó felé tartva.

– Mi az a kaviár?

– Halikra, fiam. A hal petéje.

– Pfuj… – Jocó nem igazán szerette a halat. De hogy a petéjüket megegye, na, az kizárt.

– Reggelire kaviáros pirítóst ettem. Tényleg undorító, viszont egy vagyonba került, úgyhogy gyorsan meg kéne enni, mielőtt megromlik.

– Nem ehetnénk virslit, vagy krumplipürét, vagy pásztorpitét?

– Hú, hogy én mennyire imádtam a pásztorpitét, fiam… – Köptzös úr nyelt egy nagyot, ahogy felidézte magában az omlós tésztarétegek közül kibuggyanó zöldséges-húsos töltelék ízét.

– Nos, akkor…?

Köptzös úr türelmetlenül megrázta a fejét.

– Nem, nem és nem. Gazdagok vagyunk, fiam! Nekünk is azokat a flancos ételeket kell ennünk, amiket a rendes gazdagok szoktak. Na, szia, most megyek!

Az ajtó becsapódott, és pár pillanattal később Jocó meghallotta az apukája világoszöld Lamborghinijének dobhártyarepesztő hangját, amint elhajtott a város felé.

Jocó csalódott volt, hogy megint egyedül kell lennie, de miközben bekapcsolta a tévét, mégis elmosolyodott, mert eszébe jutott, hogy ezentúl rendes suliba fog járni, mint a többi normális gyerek. És talán – de tényleg csak talán – végre sikerül barátokat szereznie.

A kérdés csak az volt, vajon meddig tudja titokban tartani, hogy milliárdos…?