Kolláth Zsolt

Partra lépek

Szeretetünk mértékét nem szavaink száma határozza meg

Underground Kiadó és Terjesztő Kft.

http://www.undergroundkiado.hu

Lektorálta: Bodó Dorottya

Illusztráció: Nadler Andrea

Borító: Nákovics László

Tördelés: Rongits Gábor

© 2012 Kolláth Zsolt

Minden szerzői jog fenntartva. Utánnyomás csak a kiadó engedélyével.

ISBN 978-963-9793-39-2

www.zsoltkollath.com

Ajánló

Tudatlan csemeteként szegődtem mellé, nem értve az életet,

Együtt cseperedve, ma mámorban, számoljuk a sikerben gazdag éveket.

Tudom... Lelkünket szorosan fonja össze múlt, s jelen,

A sors keze tán, nincs szó megköszönni mit tanít nekem.

S a mesés jövő, ki tudja még mit tartogat számunkra,

Új korszakot nyitunk, és egyben egy régit zárunk ma.

Lehet nem érti más, hogy ez nem csak pár sorba szó,

De nem is baj... így is kedvét leli majd a Kedves Olvasó.

Meghálálni nem tudjuk, mi csak próbáltuk megköszönni,

Hisz az elmúlt sok év, egyetlen szép emléket sem törölt ki,

Ez a könyv majd örök lesz, mindenkinek élő példa,

Ha nem is látod már az utad, hidd el mégsem késő néha...

Somogyi Péter, Nyári Roland, Ács Róbert

(Children of Distance)

„Egy különleges ember különleges vallomásai egy különleges valakihez. Egy igazán komplex első kötet, ami apró darabjaiból egy keretes, kerek egészet alkot. Ajánlom mindenkinek, aki fogékony az úgynevezett klasszikus érzésköltészetre.”

Gábor Tamás Indiana | Slam poetry költő

„Zsolt versei felejthetetlen élményt nyújtottak számomra. Mindenkinek ajánlom, hiszen ezek a fantasztikus sorok nemcsak rímekbe szedett gondolatok, hanem őszinte vallomások egy lélek rejtelmeiről. Az olvasót a párkapcsolat különböző stációiba avatja be, a kezdeti csodálatos ködből a józanság talajára lépve. Vajon létezik-e síron túl is tartó szerelem?”

Siklósi Edit | író-újságíró

„Azt nem tudom, hogy szerencsés véletlen, vagy a Mindenható különös ajándéka, ha valakiben a Zene és a Költészet együtt lakozik, de azt igen, hogy Kolláth Zsolt verseiben ketten, együtt, egymást kiegészítve, kellő összhangot teremtve élnek és adnak különös hangulatot. Ha a most első kötetes költő - remélhetőleg további csalódásoktól mentes - útját ok ketten tovább is kísérik, bizton várhatjuk a folytatást.”

Telkes Margit | író

„Ültünk a szavakon megannyi estén át.

A sok stúdiózás, zenélés, a szóviccek...

Tudtam már mit szeret, vagy, hogy hol vannak a határok.

Azt hittem ismerem...

Te pedig csak olvasol most, büntetlen, és azt hiszed

Zsoltot nem ismered.

De Te vagy itt leírva; vágyaid, félelmeid,

a kimondatlanság szavai.

S csak azt kell tudnod, hogy ismered-e már magad,

vagy talán mégsem?

Ajánlom ezeket a szavakat az útra; vidd magaddal őket,

hogy meglásd...

Mindig is benned voltak!“

Makay Csaba – Előadóművész

ÚTON

Hogyan telnek napjaid?

Hogyan telnek napjaid Kedves

Utamon kevés a szó, elvesztem

Hol jársz, most messze ölelsz

Millió kilométer meg sem fejthetem?

Hogyan telnek napjaid Kedves

Utadon kevés lett a szó elveszve

Hol vagyok én most, fa mögött lesek

Milliárd fényév, nem érthetem, sem?

Hogyan telnek napjaid kedvesem

Verhetett nem lehetsz, neveltelek

Hol támadsz, belülről remegsz fel

Egy bolygó kvantum messze leszel

Hogyan telnek napjaid kedvesem

Ihletem. Szerelmem. Rég nem lellek

Hol vagyunk, most némán leslek meg

Itt fekszel fél centi, mozdulni sem merek...

Még nem voltam

Nem fújt ki még homokot

szél a kezeim közül

Nem repültem még

felhők fölött esztelenül

Nem eveztem sziget mellett

messze kontinenstől

Nem voltam még hegy tetején

hóvihar sem, én egyedül

Nem olvastam könyvet még,

ágyban fekve meztelenül

Nem úsztam a tó mélyén sem

mind titok ott, hát elmerül

Nem szóltam még tüntetésen

suttogva, de hangosan sem

Nem bújtam el eső elől

ázott bőrben, reszketésben

Nem evett még ékes madár

földi magvat tenyeremből

Nem vártalak így téged

sohasem még - menedékül

Nem láttam még napfelkeltét

kúszni hegynek gerincére

Nem ölelt meg kisfiam sem

Apa! Csúnya szörny volt, kicsit féltem.

Nem léptem még lábnyomodba

vagy talán ezt mégis igen,

De sok titok van még

meg kell éljük, kicsi Kincsem!

Csendben

Várok

Tudom feléd rajzok…

Álom

Virágként feléd Hajlok

Rozsda

Tudom rajtad nyílok

Hoztam

Elfedem magam a Titok

Nem értesz

Némán néz szemed

De Féltesz

Félsiker

Csönd

Szükségem van rád

Köd

Vár ránk a néma Tisztaság

Mégis

Távol, mint felhők, mégis megérintem

Messze a túlpart mégis elérhetem

Halvány, mint csillagok, mégis felé lestem

Együtt, kéz a kézben, mégis eltévedten

Idegen a szó, mégis megérthetem

Hosszú úton, mégis célegyenes

Messzi a hajnal, mégis felébredtem

Hozzám bújtál álmodban, mégis megérezted?

Elvesztem talán, mégis eltévedtem

Életem derekán, mégis eleget éltem?

Mutasd meg nekem, mégis benned féltem

Hozzád bújok álmomban, mégis meg kell védenem

Téged!

Csak rohansz

Bús csillagfürt éjszaka foglya

Csak keresztülrobogok a szavakon, és

Együtt veled, pedig nem tudsz rólam

Csak rohanok, hajlik körülöttem a volt tér

Szavak bújnak ki, a horizont sötétebb

Dallam is néha megihlet, ihletem őt,

Ihlet téged, ihletsz engem, fölém fest

Bennem születsz a névtelen szerető

Sorsegyensúly talán, megmondhatnád te,

De nincs szavad mit érthetnék ajkadról

Sekély a meder, hogy csermelyként benne

Ússzak, követ formáljak, testről, alakról

Ölelésed is távolabbról hív, csak visszatér

Bölcső néha, vagy talán holt költő vér

Már helyben állok az éj alatt – nekem nap éj

Csak rohansz, hajlik körülötted a nemes tér…

Kamaszként

Jókedvű kamaszként tudok örülni most

Lehunyom szemem, belül is csillagok

Rothadó londoni avar illata még orromban

Kezedben még kezem, itthon nyújtóztam

Szemhéjam boltozatán ezer pont ragyog

Szívom magamba az életet, éhes vad vagyok

Talán pók, hálóm rengeti, dühödt a szél

Némán gőzölög a park, múlik az ősz, jön a tél

Nem láttam még ily szépnek szürke Budapestem

Világít nekem, hogy újra beleszeressek

A kátyúk az utakon, a csövesek a tereken

Az Úr belülről simogat most, szeretem

Ülök szobámban, várom együttesem

A füstölő is elég lassan, lejár szünetem

Reggeli lemezemnek is vége, utolsó dallamok

Rohanok tovább, célom fel-felragyog

És közelebbről megnézve itt is száz pont vár rám

Legyél tanúja mindennek, lelkem dobbanását

Lásd itt, szeretned kell, szemed csillog

Én jókedvű kamaszként tudok örülni most

Ősz van megint

Ősz van megint, a harmincegyedik

Kis világom lassan felcseperedik

Látom már mi a fontos, mi a szép

Fakoronád színesbe öltözik, a facér

Leveszi ékes ruháját; sok ezer darab

Ősz van, megint költöznek a madarak

Ősz van megint, a tizedik közös

Süt még a Nap, feloldja a ködöt

Idén már nem születnek új almok sem

Vastag ruhák alá burkolózik szívem

Kisétálok megint a szürkülő körútra

Ősz van megint, Petőfim, „itt van újra”!

Ősz van megint, s mögötte jön a tél

Hideg lesz, zimankó, nélkülem elvesznél

Fontos, hogy átölelj, s átöleljelek

Szó sem kell, csak fogjam a kezed

Utunk felénél járunk, még nem esteledik

Ősz van megint, immár a harmincegyedik

Én pedig bolond szerelmes lennék…

Ihless meg a síri némaságban

Dacosan horkolsz, béna árny vagy

Én pedig bolond szerelmes lennék,

Ha azt mondanád szeress belém

Szikrázz rám a szárazságban

Csúf szótlanság, ha vágyrajárnak

Én pedig bolond szerelmes lennék

Minden égne, ha végre megérintenél

Torpanj meg előttem vándorként

Kémlelőn felfelé nézve átlóst lép

Én pedig bolond szerelmes lennék,

Ha táblámra lépve cseleznél…

Hördülj fel elégedetlenként, tudod

Birkózva magadban bennem széthúzol

És én bolond szerelmes lennék

Bíraként csak szólj, leszek grammomból mindenség….

Végeláthatatlan

Végeláthatatlanok a másodpercek

Mikor nem üzensz, csak kereslek

Oda belülre, a szíved mélyére utazva

Vajh miért nem írsz, így kutatlak

Majd eltelik az a pár óra, mi így felkavart

Órámra lesve, egy perc volt csak? Megzavart

Felriadva álmomból, messzire vittél

Szeretlek jobban, a mindennél, a semminél

Reggel üres volt a város

Reggel üres volt a város,

Dudaszó nélkül, mélyen álmos

A zaklatott nép nem tolongott

Ébredt buszom, berobogott

Éjjel simogattál, tán el is vesztél

Lelkem kisöpörted, megmentettél

Tiszta lett, nyugodt, csendes

Háború dúl körülöttem, de elfeledtem

Hajnalban nem volt sikító mentő

Kocsisorok között megrekedő

A busz is csak félig telt meg

Mosolyogva örültem az ülőhelynek

Reggel forróvá válva összebújtunk

Nem szeretkeztünk, álmot bújtunk

A takaró alatt sem volt meleg

Nem izzadtunk, jó volt érteni tested

Délelőtt lett, csendes Budapest

Lenne örökre így, jól eltűntek

Nem pöfékel ezer kipufogó

Nyaralni ment, nyári utolsót

Kelt még a nap, karjaidban lelt

Csókom csendben homlokodon felejt,

Majd csörgött a vekker, az átkozott

Reggel még tiszta, üres volt a város