Babiczky Tibor

MAGAS TENGER

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Babiczky Tibor, 2014

Felelős szerkesztő: Király Levente

Borító: Baranyai András

ISBN 978-963-14-3183-4

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Dórának

Életem eredménye semmi; egy hangulat, egyetlen szín. Eredményem nagy hasonlatosságot fog mutatni annak a művésznek a festményével, akinek meg kellett festenie a zsidók átkelését a Vörös-tengeren, s ezért az egész vásznat vörösre mázolta azt magyarázva, hogy a zsidók már átmentek, az egyiptomiak pedig a vízbe fulladtak.

(Sřren Kierkegaard: Vagy-vagy, Dani Tivadar fordítása)

Sáros, havas künn a hegyoldal,

egy vándor megy az éjen által,

a szíve telis-tele gonddal,

és a cipője tele lábbal.

(Angol? népköltés?

fordította? Kosztolányi Dezső)

1

Zsilett

A hatodik áldozatot június elején találták meg. Három taxis és két céges sofőr után most egy limuzinkölcsönző. A holttest egy foghíjtelken ült, a tűzfalhoz támasztva, srégen szemben a hajdani Danuvia fegyvergyárral. A kifogástalan öltöny és a kézzel varrott bőrcipő világított az elhanyagolt környezetben. Térdig érő gaz, a katángkóró kék virágai, eldobált sörösdobozok.

A holttest körül a lóherék mint parányi ventilátorok meredtek ki a földből. Hűvösség áradt a talajból. A nyomozó megborzongott.

A helyszínelők már végeztek – se ujjlenyomat, se cipőnyom; semmi –, a nyomozást vezető tiszt pedig szótlanul bólintott. Az áldozat illett a mintába. Nagy adag nyugtatót kapott, intravénásan, aztán lenyomtak a torkán egy zsilettpengét. A holttest frissen megborotválva, mint a többi öt. Eredetileg – a rendőrség által megszerzett fényképek tanúsága szerint legalábbis – mindegyik áldozat szakállas volt. Tiszta munka, vér sehol, kivéve azt a keveset, ami a szájukból kifolyt, miután lenyelték a pengét.

Az öregség szaga. Levendula, púder, pézsma és citrus. Kevés mentol. A rendőrtiszt a nagyapjára gondolt, az állványra tett zománcos lavórra egy régi ház fürdőszobájában. Ébenfa nyelű borotva. Egy halványzöld fémtubus. „Figaró” – gondolta. „Ez volt a neve.” Egyáltalán nem kifinomult illat, mégis harmóniát áraszt. Egy letűnt világ rendje.

Esteledett. A nyomozó felnézett az égre. Eszébe jutott egy történet, amit még gyerekkorában hallott, a világnagy óriásról, aki felakasztja az újholdat az égre, a régit pedig csillagokká vagdossa szét.

Lassan elsétált a helyszínről, végig a gyárépület mellett. Az utcasarkon egy kisbolt, előtte zöldséges stand. A citromok világítottak a mélyülő estében. A rendőrtiszt vett egy doboz Camelt, rágyújtott, és azon töprengett, hogy egy ilyen sorozat véget érhet-e. Amikor a kérdést megfogalmazta, már tudta, hogy minden ilyen kérdés fölösleges.

Vége lesz.

Egyszer mindennek vége lesz.

* * *

Eközben egy férfi – a város túlfelén – a kapuban állt és cigarettázott. Felizzott a parázs, és megvilágította frissen borotvált arcát.

Már régóta nem esett jól neki a cigaretta. Marta a füst a torkát. Azon gondolkozott, hogy ez a fájdalom – legyen mégoly jelentéktelen – valóságos-e.

A valóságot csak mint testet volt képes elképzelni; mindegy, hogy élő vagy élettelen. Legyen hegy. Vagy ember. Tiszta forma, pillanatnyilag létező. A többi nem számít. Az időt úgysem érdekli az idő. Hogy a hegyet repedések hálózzák be, barlangok tátongnak, búvópatakok kanyarognak. A testben meszes érfalak, lyukas gyomor, növekvő sejtcsomók. Kívülről stabil és szép. Egész. Végül összedől, beomlik, nem marad belőle semmi. Mindegy, hogy kő vagy hús. Hogy ezer évbe telik vagy kettőbe. Az időt nem érdekli az idő. A mélység, a takarásban lévő rész eleve sötét. De ez a sötétség csak akkor válik láthatóvá, amikor a romlás már visszafordíthatatlan.

Ha a valóságra gondolt, a férfinek mindig a kappanháj jutott eszébe.

Mennyi szánalmas emberi roncs. Mennyi lustaság. Mennyi semmibe tartó mozdulat és szó. Emberek és házak. A házaik. Kívülről szépek.

* * *

A nyomozó kint állt az erkélyen és dohányzott. Átpillantott a szomszéd ablakára. Sosem látta még az embert, csak a borízű hangot hallja minden szerdán és pénteken. Nőket hoz ide, mindig mást. Néha többet is egyszerre. Nem kurvák. Fűzi őket, általában sikerrel. A popzene esztétikájáról beszél, majd hirtelen témát vált, és áttér a női seggekre. Végül becsukja az utcára néző ablakot, behúzza a függönyt. Másfél-két óra csönd. Este tizenegy körül elhajtja a nőket, fél órával később ő is távozik.

A nyomozó átpöckölte a csikket a korlát fölött. Mindjárt tizenegy óra. Péntek.

Két nő billegett elő a szomszéd lépcsőházból. Nevetgéltek.

– Ez eléggé fájt – mondta az egyik.

– Nekem is – válaszolt a másik.

Nem volt a hangjukban érzelem, mintha csak az időjárásról beszéltek volna. Nevetésük elhalt, ahogy befordultak a sarkon.

„Kívülről szépek” – gondolta a nyomozó.

* * *

A város túlfelén a férfi éppen elpöckölte a csikket, és elindult volna befelé, amikor mozgásra lett figyelmes. A szemközti járdán egy kutyát sétáltató pár. Szőke nő, oldalán kopasz fiú, trikóban.

A nőből ömlött a szó. Az a rengeteg „És akkor…”-ral kezdődő mondat. A hangjában felháborodás, nem is emberi, inkább egy állaté, amelyik nem érti, miért bántják.

A férfi hirtelen megértette a kopasz fiút. Hallgatni. Vagy mert meg akarunk szerezni egy nőt, vagy mert már belenőtt az életünkbe: mert félünk, hogy elveszíthetjük, vagy mert lemondtunk róla.

Azt mondják, a férfiak állatok. Esznek, isznak, basznak, háborúznak. Tény. És aki csak piszkálja az ételt, szédeleg egy pohár sörtől, egy idő után már baszni sem akar, és hátba szúr, miközben megölel, az milyen állat? „A nők még az erőszakos halált sem érdemlik meg” – gondolta. „És mindig sima az arcuk.”

* * *

A rendőrtiszt hátradőlt a kanapén. Előtte a dohányzóasztalon egy palack. Ardbeg. Alig lötyögött egy kevés az alján. Sokáig állt. Nem az igazi. Üvegből ivott. Nem talált tiszta poharat, és még ahhoz is erőtlennek érezte magát, hogy elöblítsen egyet. „Ez tényleg a legalja” – gondolta, és elindította a CD-lejátszót. A hangfalakból a Hot Water Music legutóbbi albuma szólalt meg. Harmadik szám. „State of Grace”.

A nyomozó keveset beszélt, inkább csak maga elé dünnyögött néha egy-egy mondatot. De az is többnyire káromkodás volt. Rengeteget dohányzott. A kollégái szép lassan megtanultak olvasni a „füstjelekből”. Ha a szívére vett valamit, mindig a szája bal sarkában szívta a cigarettát. Ha nővel volt előző éjjel, középen. Egyszerű hétköznapokon a jobb oldalon. Ha valamiben elmélyedt, vagy ha éppen feloldódott, jobb kezében, a mutató és a középső ujj második és harmadik ujjperce közé szorította a füstszűrőt. Ha unatkozott vagy menekült volna egy szituációból, egészen az ujjbegyek végével tartotta a cigarettát. Ha fontos döntést hozott, hüvelyk- és mutatóujja között szívta a slukkokat, a többi ujjával sátrat vonva a cigaretta fölé. Amikor az italra gondolt, öntudatlanul is bal kézzel fogta a cigarettát.

* * *

Nyolcéves lehettem, amikor először szemtanúja voltam, hogy apám megüti anyámat. Precíz ütés volt, külső tenyéréllel a kulcscsont fölé, a nyaktőre. Tudtam, hogy nem az első alkalom volt. Apám nem tűnt kezdőnek. Később rájöttem, ekkorra már annyi szemérem sem maradt benne, hogy legalább megkísérelje titokban tartani.

Anyám megszédült az ütéstől. Aztán észrevette, hogy az ajtóban állok, és – komoly erőfeszítés árán – összeszedte magát. Kiegyenesedett. Kicsit ferdén állt a feje. Próbálta érdeklődésnek álcázni. Nem volt természetes.

Teljesen összezavarodtam. Az ütés természetesnek tűnt. A félszeg gesztus, amellyel anyám engem – vagy talán apámat? – próbált megóvni, mesterkéltnek.

Apám, aki addig háttal állt nekem, megfordult. A tekintetében sem megbánás, sem szégyen nem tükröződött. Közel ülő szemeiből egy főemlős bágyadt nyugalma áradt.

Apám borbélyként dolgozott. Egyszer láttam, amikor egy beesett arcú férfit borotvált. Belenyúlt a szájába, és belülről – három ujjal – feszítette ki az arcbőrt. Undorodtam tőle.

– Azok mennek borbélynak, fiam, akik szeretik figyelni az emberek kiszolgáltatottságát, vágynak a hatalomra, de túl gyávák, hogy gyilkoljanak is érte – mondta nekem egyszer, már öregkorában, amikor látszott, hogy sosem fog többé lábra állni. – A vesztesek.

Kórházba került. Pár nap múlva megszökött. Egy kocsmában esett össze, amikor a harmadik kör gint akarta megrendelni. Mindig gint ivott.

– A jó gin olyan, mint a jó penge – mondogatta. – Csak akkor érzed, hogy egyáltalán megvágtad magad vele, amikor már félig elvéreztél.

Apámnak megállt a szíve. Ideje volt. Talán nem is működött soha.

Akik tanúi voltak a halálának, egyöntetűen állították, hogy ezt suttogta, mielőtt kilehelte a lelkét:

– Mindenható Isten.

Akkor én nagyon erősen azt kívántam, hogy bárcsak Isten ne lenne mindenható. Hogy az apám fölött bárcsak ne lenne hatalma. Hogy vigye el őt az ördög.

Apám nap nap után egy pusztításra teremtett szerszámmal dolgozott, mégsem használhatta soha másra, csak simogatásra. Egy darabban kellett tartania a pengéje alá kerülő arcokat. Ezért aztán meglendítette simogatásra teremtett kezét, ütötte anyámat, verte szét a családot, darabokra.

– Miért maradtál vele? Miért hagytad? – kérdeztem anyámat, aki akkor már egy pszichiátriai intézet lakója volt.

– Olyan, mint egy szálloda – mondta egyszer a zárt osztályról. – Csak éppen fordítva, mint a valóságban. A hotelekben mindig elviselhetetlen a személyzet. Itt pedig csak a személyzet normális.

– Miért hagytad? – kérdeztem anyámat.

Hosszan hallgatott. Törékeny, citromfejű, kicsi asszony.

– Le kell nyelni a békát, fiam – mondta végül.

Értetlenül néztem rá.

– Ennek a békának legalább már ismertem az ízét. Nem volt jó íze, de ismertem.

* * *

A nyomozó hátradőlt a kanapén, előkotorta a zsebéből a cameles dobozt, és meggyújtott egy harmonikává gyűrődött szálat. Kesernyés, fűszeres füst. Kortyolt az üvegből. Tőzeg, dohány, jód, hínár és tengeri só íze. Meg az alkoholé.

Felvett egy könyvet az asztalról. Egy olasz írta, egy másik tengerről. „Milyen másik? Még az egyiket sem láttam soha” – gondolta. „A dolgok nincsenek sem jól, sem rosszul, Carlo, de meglakolnak ezért a közönyért” – olvasta.

A cigaretta végigégett. Ki sem vette a szájából, a nadrágja és az inge teliszóródott hamuval. Nem söpörte le. Maga sem tudta, mit jelent ez. Talán hogy nem érdekli. Talán hogy fáradt. Talán hogy nem érdekli, hogy fáradt. A szám közben véget ért, a lejátszó ugrott a következőre. Kezdődött a „Drown In It”.

* * *

Az apám nem tanított meg semmire. Se úszni, se focizni. A teniszt szerette. Teniszezni se. „Viselkedj rendesen” – mondta mindig. Mindkét szó képlékeny volt. Nem tudtam, mit jelentenek pontosan. Apám még arra sem vette a fáradságot, hogy legalább ezt elmagyarázza.

Apám nem tanított meg borotválkozni. Pedig borbély volt. Műhely, frekventált helyen. Emlékszem a telefonállomásra – piros ragyogás – az ajtón belépve balra. A levendula és a mentol illata. Apám néha mesélt a munkájáról. Reggel hatkor már kezdődött a műszak. Taxisok, magánsofőrök meg a pártszékház alkalmazottai. Ölükben a friss napilap, szájukban cigaretta, előttük egy gőzölgő csésze rumos kávé. „Sir Géza bácsinak” hívták viccelődve.

Apám sosem tanított meg borotválkozni. Hogyan kell az arcbőrt előkészíteni, mi a jelentősége a száliránynak, mennyit számít a penge minősége. A halála után megtaláltam a borotváit. Végignézte, ahogyan lenyúzom az arcomat egy eldobható borotvával. Szakállat növesztettem. Most pedig gyakorolnom kell. Aztán megállnom az Úr előtt, csupaszon, ahogyan születtem. Le kell nyelni a békát – mondta nekem egyszer anyám. Igaza volt.

Mindent sajnálok, csak az életemet nem.

* * *

A hangok betöltötték a szobát. Pergolesi, Stabat Mater, utolsó tétel. „Áll a fájdalommal terhes anya”. Pergolesi utolsó műve, amelyet – a legenda szerint – élete utolsó napján fejezett be.

Huszonhat éves volt.

„Az apákat sosem ábrázolják sírva” – gondolta a nyomozó. „Az apák mindig csak állnak összeszorított szájjal. Mint megannyi félelemre edzett segglyuk. És szépen lassan felzabálják a fiaikat, amiért nem hajlandók megérteni és elfogadni ezt a kérlelhetetlenséget.”

Szólt a kórus.

Quando corpus morietur

Fac ut animae donetur

Paradisi gloria.

Amen.

Egy furcsa álzárlat, közvetlenül a mű vége előtt.

„A remény, hogy talán még sincsen vége” – gondolta a nyomozó. „Hogy talán nem kell a saját halálunkkal kapcsolatban kimondani ezt a két szót: Így legyen.”

Lehetetlen. Ki kell mondani.

Áradtak az „Ámen” kromatikus, lefelé haladó hangjai. Mint egy zokogás.

„Ez egy férfi zokogása, nem egy nőé” – gondolta a nyomozó.

Elképzelte a fiatal fiút, aki pontosan tudta, hogy nem éri meg a holnapot. Dühös is lehetett volna. Elátkozhatta volna az Istent. Ehelyett kimondta – képes volt kimondani – az áment.

A nyomozó előkotort egy cigarettát. Hosszasan keresgélte az öngyújtót a zsebében. Időközben elhaltak a zene hangjai. Rágyújtott. Zsibbadást érzett a bal bokájában.

Egy mély slukk. Bent tartotta a levegőt. Kifújta.

A füst mint egy rossz előérzet gomolygott előtte. Aztán szertefoszlott.

Semmivé lett.

„Ámen.”

* * *

A bejelentés június 6-án, délelőtt 11:59-kor érkezett a kapitányságra. A szagra panaszkodtak a szomszédok. „A hetedik” – gondolta a nyomozó, amikor beszállt a kocsijába.

Az áldozat a kanapén ült, meztelenül, előtte az asztalon egy kávéscsésze és egy újság. A hamutartóban egyetlen csikk. Fehér füstszűrős, mentolos Marlboro.

 – Ő az emberünk – mondta a helyszínelők vezetője. – Még búcsúlevelet is hagyott. Azt írja, mindent sajnál, kivéve az életét. Nyugtatónak nyoma sincs. Megborotválkozott, aztán lenyelt egy pengét. Nagy önuralom kellett hozzá.

A rendőrtiszt az áldozat arcát nézte. Aztán közelebb hajolt. Pontszerű vérzések a bajuszvonalon és az áll alatt.

Csak a saját arcával nem bírt.

Csak az nem lett tökéletes.

2

Sérült áru

A szeptember úgy feszült a városra, mint egy nejlonzacskó a száj köré. Korábban sötétedik. A reggelek és az esték már hűvösek, de napközben tartja még magát a kánikula. A fény beesési szöge már magában hordozza az elmúlást. Nyáron, ellenfényben nincs halál. Legfeljebb eltűnni lehet. Ami kegyelem.

A nyomozó reggel hat körül ébredt. Bekapcsolta a rádiót. Érezte, hogy a bal füle bedugult. Milyen egy félig elnémult világ? A beszédet alig hallotta, a város hangja viszont felerősödött a fejében. Mély, megszakítás nélküli morajlás. Percekig kényszeresen tátogott, hátha elmúlik. Aztán abbahagyta. Ez a morajlás többet mondott az életéről, mint amennyit ő valaha is szavakkal ki tudott fejezni.

Felvette a kinyitva letett könyvet az asztalról. „Egyszer azt hallottam, az erkölcs módszer kérdése. Egyetért ezzel? Gondolom, nem. Maga szerint nyilván a célban foglaltatik benne az erkölcs. Csak hát az a baj, hogy nem olyan könnyű megmondani, mik is az ember céljai. Főleg, ha brit az ember” – olvasta. „Nem vagyok brit” – gondolta. „Nemhogy célom, még módszerem sincs.”

Az álmán töprengett. Egy csaknem két méter magas, vékony férfi arról próbálta meggyőzni, hogy a „cukunft”, amit látni vél, és aminek bizonyosságát folyton kutatja, nem létezik. A férfi az álmában úgy beszélt, mint egy professzor, elegánsan felvitt hangsúlyokkal, jobb keze mutató- és középső ujjának hegyét lágyan a hüvelykjéhez érintve. „Mintha egy hülyegyereknek magyarázna” – gondolta. A nyomozónak fogalma sem volt, mi az a „cukunft”. Fél órán át lapozgatta a szótárakat, mire megtalálta. Die Zukunft (német), jöv(end)ő. „Stimmel.”

Amikor még együtt élt a feleségével, szerette a hajlakk szagát reggelente. Mindig a győzelem jutott eszébe róla. Zukunft, nőnemű főnév. Egy pillanatra megszűnt körülötte minden. Úgy érezte, mintha vízbe ugrott volna. Végül rájött, hogy csak könnybe lábadt a szeme és izzad.

Fél hét után egy gőzölgő kávéscsészével kiment a teraszra rágyújtani, egy szál alsógatyában. Két slukk után már didergett. „Mi lesz velem, ha jön a tél?” – gondolta.

Lezuhanyozott, megborotválkozott. Egy szakadt reklámpólót vett fel, fölé magasított nyakú fekete pulóvert. Sötétkék farmert húzott, befűzte a bakancsát. Az ajtó felé haladtában felhajtotta a kihűlt kávé maradékát, a folyosón pedig – miközben a kulccsal babrált – rágyújtott.

* * *

A délután négyes riasztáshoz fél ötre ért ki. Átbújt a szalag alatt és megállt a ház előtt. Tombolt a hőség. A pulóvert – a szakadt póló miatt – vonakodott levenni. Az öltözéke és a napsütés felerősítette azt az amúgy is gyakorta rátörő érzést, hogy nem a megfelelő helyen van.

A holttest az előszobában feküdt, a feje átlógott a konyhába.

– A mellkasán két lőtt seb – magyarázta egy technikus. – Kimeneti nyílás nincs, a bemeneti sebek mérete alapján huszonkettes kalibert valószínűsítünk. A lövések alulról érték a testet, közelről, feltehetőleg ötven–hetven centi távolságból. Az elkövető csípőmagasságból tüzelhetett.

A nyomozó körbenézett a helyiségben. Dulakodásnak semmi nyoma. Ismernie kellett a gyilkost. Idegenekkel a társadalmi érintkezés átlagosan százhúsz centiméter távolságból zajlik. Barátokkal, szülőkkel negyvenöt és százhúsz centi között. Negyvenöt centiméter az intim szféra határa. Ide egyedül az ember szerelmének van bejárása. „Kit engedtél ilyen közel magadhoz?” – kérdezte magában a nyomozó.

– A felesége négykor érkezett haza a munkából, rögtön telefonált – folytatta a technikus.

A nyomozó kérdő tekintetére még hozzátette:

– Banki ügyintéző.

A rendőrtiszt bólintott, majd átlépte az áldozat fejét, és körülnézett a konyhában is. Halotta az orvos szakértő hangját:

– A test és a környezet hőmérséklete alapján a halál időpontja délután egy és három közé tehető.

A konyhában rend és tisztaság. A mosogatóban egy tányér, rajta néhány rizsszem és – feltehetőleg – sült hús barna foltjai. Mellette egy pohár. A nyomozó beleszagolt. Sör. A mosogatógép ajtaja zárva, a piros készenléti fény villogása jelezte, hogy lejárt a program. A gomb az energiatakarékos üzemmódra volt tekerve. Az maximum háromnegyed óra. A nyomozó előhalászott két gumikesztyűt a zsebéből, és kinyitotta a gép ajtaját. A csészék még melegek voltak. A gépet még elindította, de lekapcsolni már nem volt alkalma. Odaintette magához az orvost.

– Háromnegyed három körül halt meg – mondta, és rámutatott a mosogatógépre.

A szemetesben megtalálta a sült csirkét és a rizst. „Éhes volt, de nem akart veszekedni” – gondolta.

Átment a nappaliba, ahol a feleséget a kanapén ülve találta. A tekintete riadt, mégis magabiztos. A felsőajka fölötti ráncok arról tanúskodtak, hogy erős dohányos, vagy legalábbis korábban az volt.

– Mindig megfőztem neki előre. Tegnap csirkét sütöttem… – mondta a nő.

– Rizzsel – mondta a nyomozó.

– Igen – válaszolta meglepett arccal az asszony –, rizst főztem mellé. Tudja, a férjem munkanélküli volt. Már évek óta. El sem tudom képzelni, kinek lehetett útjában.

Ekkor kissé kihúzta magát. A nyomozó figyelte a mozdulatait. A férfiakat általában letaglózza a gyász. Talán mert képtelenek előre gondolkodni. Talán mert a képzeletbeli nagy könyvbe csak a veszteségeiket írják fel, a nyereségeiket nem, és a halál nem egyéb, mint szembesülés egy újabb – hatalmas – veszteséggel. A férfiak megnémulnak és gyerekké válnak a gyászban. A nők nem. Ők felkészülnek, jó előre, mint egy szerepre. Bármelyik pillanatban készen állnak rá, hogy „színpadra lépjenek”. Hogy fogadják a részvétnyilvánításokat, elviseljék a rájuk irányuló kizárólagos figyelmet. Nem telt el még két óra sem a férje halála óta, és időközben a nő már újrarúzsozta a száját. Ajkán halvány, keserű mosoly. A nyomozó nem szólt egy szót sem. „Hárman voltatok” – gondolta.

Időközben visszaért az egyik járőr.

– Végigkérdeztem a szomszédokat, senki nem hallott lövést – mondta csalódottan. – Gyanús alakot sem láttak, egyáltalán semmi megszokottól eltérőt nem tapasztaltak.

„Miért is kellett volna nekik” – gondolta a nyomozó. „A bűn a megszokásból építi fel önmagát. Ami eltér, ami különleges, az már egy új élet. Ahhoz nem gyilkolni, hanem megszületni kell. A bűn abból ered, hogy a megszokás folytathatatlan, de nincs hová menni. Vagy nem tudunk.”

* * *

A nyomozó gyalogosan indult át a Szabadság hídon, Budáról Pestre. Esteledett. A híd harmadánál megállt, a korlátra könyökölt és figyelte az állóhajók sorát a rakpart mentén. Néhány volt csak kivilágítva, a többi néma és sötét. A hídról nézve olyan volt, mint egy hiányos gyöngysor.

A nyomozó továbbsétált. Az utóbbi időben arra lett figyelmes, hogy megnyúltak a léptei. Valami baj lesz a hátával. Megfigyelte, hogy a gerincproblémával küzdő emberek mindig nagyobbakat lépnek, mint az egészségesek. Talán az egyensúly miatt. Tapasztalatai alapján ez a megfigyelés átvitt értelemben is megállta a helyét. De lehet, hogy a lábával van gond.

A Skanzen Clubba tartott, a Köztelek utca négyes szám alá. Az utolsó hely volt Pesten, ahol lehetett dohányozni. Nem mellékesen, kézműves magyar söröket csapoltak. A kocsmát dohányfüst, élesztő, valamint jelentéktelen emlékek szaga töltötte be.

A nemdohányzók egészségének védelmében meghozott törvény miatt becsületkasszával működött a hely. A sörcsapok kifelé néztek, a betérő vendég csak egy üres poharat kapott. A pénzt – „hozzájárulás a házigazda költségeihez” – egy dobozban gyűjtötték. A sörön kívül minden más italból csak teljes palackkal lehetett rendelni.

A nyomozó bedobott két érmét a dobozba, és csapolt magának egy pohárral. Keserű méz volt a sör neve.

Leült egy asztalhoz. Ottfelejtett újság. „Szórakoztató napilap”. A rendőrtiszt belekortyolt a sörébe, és közben elolvasta a főcímet.

SÁNDOR MEGFOJTOTTA ÉS KIBELEZTE A NŐJÉT

Alatta kisebb fontokkal szedve:

ORÁLIS SZEX KÖZBEN VÉGZETT RÓZSÁVAL

A CSIRKEAPRÍTÓ-SZAKMUNKÁS

Részletek a negyedik oldalon.

„»Kést vettem magamhoz és visszamentem a szobába. Beleszúrtam a köldöke alatt a hasába és felfelé húztam a pengét. A bordáknál megálltam. Kivettem a belső szerveket, a májat, a tüdőt, a beleket, és beletettem a kádba. Azt nem tudom megmondani, hogy miért vágtam le közben Rózsa jobb mellét is.« Sándor ezt követően kivitte a belső részeket a kerekegyházi ház disznóóljába, majd visszament a házba. Lecserélte véres ruháját és tisztára mosta a koncoláshoz használt kést és fazekat. A pár hirdetés útján talált egymásra tíz éve. Vettek egy házat, ám az asszony inni kezdett. »Megtudtam, hogy fűvel-fával megcsal« – panaszolta Sándor. Vallomása szerint Rózsa a bűncselekmény napján közösülni akart vele is, amire azonban ő nem volt hajlandó, mert erősen ittasnak és ápolatlannak érezte a nőt. Mire Rózsa őt is orálisan próbálta kielégíteni. Az előtte térdelő asszony nyakát ragadta meg Sándor és megfojtotta. Ezután el akarta tüntetni a holttestet, ezért feldarabolta a nőt. Ezt követően mégis átgondolta, mit tegyen, majd feladta magát a rendőrségen. A vallomást hallva a sokat látott bíró is szinte sokkot kapott.”

A nyomozó meg mástól kapott „szinte sokkot”. A stílustól. A helyesírástól. A sok „őt is”-től meg „mégis átgondoltá”-tól. Meg attól a szemforgatástól, amit a „sokat látott bíró” bemutatott. Mire ez a cirkusz? Sándor élvezte megtenni. A bíró élvezte meghallgatni és elítélni. Az újságíró élvezte leírni. A legtöbb ember pedig élvezi olvasni. Miféle sokk? A nyomozó a maga részéről azon az állásponton volt, hogy egy országban, ahol az erkölcs értelmezhetetlen fogalom, ne próbáljuk meg eljátszani a felháborodást. A konkrét, kézzelfogható szakértelmet viszont becsülni kell. Ez a Sándor pedig láthatóan nem számított műkedvelőnek, már ami a különféle testek feldarabolását illeti.

Közben kiürült a pohara. Visszament a pulthoz, rámutatott egy üveg Jack Daniel’s-re.

– Csak a teljes üveget tudom adni – mondta a fiú a pult mögött. A tekintete egyszerre volt sajnálkozó és büszke.

A nyomozó bólintott, és egy ötezrest gyűrt a dobozba. „Megoldom” – gondolta. A palackkal és a hozzá kapott pohárral visszaült a helyére. A szomszéd asztalhoz két nő telepedett. „Fiatalok.”

– És amikor kérdeztem, elmondta, mi történt aznap este – mondta éppen az egyikük. Hangjában izgalom és felháborodás. – De rossz sorrendben.

– Micsoda? – kérdezte a másik.

– Rossz sorrendben – ismételte meg a lány –, mert így próbálta kitölteni az időt, amit azzal a kurvával töltött.

– Szemétláda – mondta a barátnője.

– Az – válaszolta a lány, és a szempilláit egy pillanatra leeresztette, majd végigmérte a teremben ülő férfiakat, tekintete végül megállapodott a nyomozó arcán – Egy szerencsétlen állat.

A rendőrtiszt visszanézett rá, de valójában máshol járt. A férfira gondolt, két huszonkettes tölténnyel a mellkasában. Olyan volt az egész, mint egy puzzle, amelyben a halál sehová sem illett, mégis mintha akármelyik darab helyére beilleszthető lett volna. „Rossz sorrend” – akaratlanul is megismételte magában a lány szavait. A majdnem teli whiskey-s üveget a szomszéd asztalnál ülő nők elé tette.

Rátok fér – mondta, és kilépett az utcára.

A Kálvin tér sarkán egy szőke nő a kezébe nyomott egy szórólapot. Futva rápillantott. A „Zsidók Jézusért Alapítvány” felhívása volt. „Rossz sorrend.”

Mire észbekapott, egy üzletben ácsorgott, a kezében üres kosárral. Felnézett, elolvasta a feliratot az előtte lévő polcon.

SÉRÜLT ÁRUK

„Helyben vagyunk” – gondolta.

* * *

A nyomozó hazaért. Éhes volt. A hűtő üres, leszámítva néhány üveg sört. Végül a közértben sem vett semmit. Rendelt egy pizzát.

Várakozás közben bekapcsolta a tévét. Focimeccs, Ausztrália játszott Jordánia ellen. A nyolcvanadik percben 2–0-ra vezetett Jordánia. Mindegy. A világpolitikai nagy meccsen úgyis az ausztrálok állnak nyerésre, legalább ezer gól előnnyel. Nem is tűnt úgy, hogy megroppantaná őket a várható vereség a pályán. Rendületlenül próbálkoztak a pontatlan átadásaikkal. Végül is csak egy labdáról van szó, minek erőlködni. A katonáik pontosan céloznak, a különrepülőgép indulásra kész, a rezsi kifizetve, a nők nedvesek, a hűtőben lazac és pár palack Veuve Clicquot. Az meg ott a pályán csak egy labda. Nem érdemes ölni érte. Meghalni se.

A nyomozó unott mozdulattal kikapcsolta a tévét. Kivett egy Budvart a hűtőből, és szája sarkában egy szál cigarettával kilépett a teraszra. Lehűlt az idő. A hirtelen leszálló hidegben éles kontúrt kaptak a tárgyak. A nyomozó kezében a sörösüveg halkan fel-felbúgott az erős szélben. Olyan volt a hangja, mint egy hajókürté, panaszos, tompa.

Egy autó állt meg a ház előtt. A nyomozó látta a pizzafutárt kiszállni. Szürke tréningnadrágot viselt és egy flamingókkal díszített „Miami” feliratú pólót. A nyomozó elpöckölte a cigarettát, szikrafelhő lobbant lent a betonon.

Amikor átvette a pizzásdobozt, különleges illat csapta meg az orrát. „Ibolyás borotvakrém a Trumpertől” – gondolta. Ekkor vette észre, a zsebében apró után kotorászva, hogy milyen közel áll a futárhoz. Ötven centi. Maximum hetven.

– Bassza meg – mondta, és becsapta az ajtót.

A futár értetlen arccal állt a folyosón. Ennyit a borravalóról.

* * *

A modern bűnügyi nyomozás alapja a „kövesd a pénzt” elve. Nyereségvágy. A nyomozó köpött az egészre. Nem történt más, mint hogy minden elmozdult a korábbi helyéről. Az igazi nyereségvágy – vagy inkább a birtoklás vágya, a hatalomé – a szeretők megölése volt, meg a kocsmai késelés. Régen ezt nevezték „szerelemféltésnek” és „hirtelen felindulásnak”. Ezek az emberek ma már állati sorban élnek. Az állatok pedig nem ismerik a szerelmet, csak a dominanciát. Amelyik bűntény manapság a pénzről szól: az a valódi szerelemféltés. Az egyetlen szerelem, amit az ember még átélni – és félteni – képes.

Rossz sorrend. Ez volt a megoldás. Az áldozat a szemetesbe kaparta a sült csirkét és a rizst, majd rendelt egy pizzát. A mosogatógépet már korábban elindította, a tányér azért nem került bele. A futár gyilkolta meg, aki – nem mellékesen – az asszony szeretője volt. A biztosításra hajtottak. A nőnek már elege volt a munkanélküli férjéből. Sérült áru. Nem jó semmire. A lövés azért nem hallatszott, mert az áldozat lakása egy légifolyosó alatt helyezkedett el, nem messze a reptértől. A délutáni és a késő esti órákban indult és érkezett a legtöbb charter-járat.

A nyomozó egy üveg sörrel a kezében kiállt a teraszra. Elült a szél, nem szólt a hajókürt.

A szomszéd, miután szokásos pénteki nőjét útjára engedte, győzedelmes léptekkel sétált a kocsijához. A nyomozó beleszívott a cigarettájába. Hirtelen köhögés tört rá. A szomszéd autója felhörgött, majd lefulladt. Aztán megint. És még egyszer.

„Mi lesz veled, ha jön a tél?” – mondta magában a nyomozó.