JACQUELINE  WINSPEAR

Maisie Dobbs
és
a háborús rejtély

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jacqueline Winspear: Maisie Dobbs

Fordította

DEÁK MÁRTA

Apai és anyai nagyanyám emlékére

*

John „Jack” Winspear súlyos lábsérülést szenvedett a somme-i csatában, 1916 júliusában. Felgyógyulása után visszatért munkájához, és utcai árusként kereste kenyerét Délkelet-Londonban.

Clara Frances Clark született Atterbury, lőszergyári munkásnőként dolgozott a Woolwich Lőszergyárban az első világháború idején. Egy robbanás – amely jó néhányat megölt az ugyanabban a részlegben mellette dolgozó lányok közül – a fél szemére megvakította. Clara később férjhez ment, és tíz gyermeke született.

Most majd intézetekben tölt néhány nyomorúságos esztendőt,

Teszi, mit a szabályok bölcsnek vélnek,

S elfogadja a könyörületességet, amivel megszánják.

Ma este észrevette, hogy a nők tekintete miként

Siklik át róla az erős férfiakra, az épekre, csonkítatlanokra.

Milyen hideg van, és késő! Miért nem jönnek,

És fektetik le? Miért nem jönnek már?

Wilfred Owen Hadirokkantak című versének utolsó versszaka. 1917 októberében vetette papírra Craiglockhartban, a gránátnyomásos tisztek kórházában. Owent 1918. november 4-én ölték meg, mindössze egy héttel a fegyverszünet megkötése előtt.

1929 tavasza

Első fejezet

Ha nem ő jött volna át utolsóként a Warren Street-i metróállomás forgóajtaján, Jack Barker akkor is észreveszi a magas, karcsú nőt a combig érő tengerészkék kosztümkabátban s a hozzáillő lapszoknyában, mely elég rövid volt ahhoz, hogy felfedje formás bokáját. Rendelkezett azzal, amit a fiú idős anyja „úrnői testtartásnak” nevezett volna. A járása – hátrahúzott vállal, fölszegett fejjel –, s ahogy fölhúzta fekete kesztyűjét, miközben sikerült nem leejtenie kissé megviselt, fekete irattáskáját.

– Előkelő és gazdag – motyogta maga elé Jack. – Beképzelt arisztokrata liba.

Arra számított, hogy a nő elsiet mellette, ezért topogott, hátha elűzheti a szegecselt talpú bakancsába bekúszó hideg csontig ható tűit. Az egyik karján szétterített féltucatnyi Daily Express-szel egy taxira várt, amely csikorogva megáll mellette, ablakából pedig kinyúlik egy kéz a kellő pénzösszeggel.

– Álljon meg… kaphatnék egy Expresst, drága? – szólalt meg kérlelőn egy hang, oly édeskés, mint a kanalas szirup.

Az újságos lassan fölnézett, egyenesen a nyári éjfél színű szempárba, melynek árnyalatát a kéknél sötétebbnek látta. A nő feléje nyújtotta a pénzt.

– Persze, kisasszony, parancsoljon. Kicsit harapós a reggel.

A nő mosolygott, elvette az újságot, s mielőtt elfordult, hogy továbbmenjen, így válaszolt:

– Nem is kicsit. Kutya hideg van. Befagy az ember hátsója. Maga is jól tenné, ha mielőbb inna egy csésze teát.

Jack nem tudta volna megmondani, miért követi tekintetével a Warren Streeten a Fitzroy tér felé igyekvő nőt. Egyvalamit azonban tudott: a testtartása talán úrinői, de abból ítélve, amilyen közvetlenséggel vele beszélt, biztosan nem arisztokrata.

Maisie Dobbs a Warren Street végén, egy meglehetősen lerobbant, György korabeli ház fekete kapuja előtt állt meg. A Daily Expresst bal hóna alá szorítva, óvatosan kinyitotta irattáskáját, és elővett egy borítékot, benne a háziúrtól kapott levéllel meg két kulccsal. A levél instrukciói szerint, miután elfordította a kulcsot a zárban, erőteljesen nyomja meg a bejárati ajtót; óvatosan gyújtsa meg a gázlámpát a lépcső lábánál; vigyázzon az első lépcsősor legfelső fokára – alaposan nézze meg, hová lép –, és este, amikor távozik, ne feledje el bezárni az ajtaját. A háziúr azt is megírta, hogy Billy Beale, a gondnok, fölteszi a névtábláját kint a kapunál, ha óhajtja, de talán tanácsos volna inkább névtelennek maradnia.

Maisie elvigyorodott. Szükségem van az üzletre – gondolta. – Nem azért vagyok itt, hogy névtelen maradjak.

Gyanította, hogy a háziúr, Mr. Sharp, a nevével ellentétben nem kifejezetten éles eszű, hiszen amikor találkoznak, mindig olyan kérdéseket tesz föl, amelyekre nyilvánvaló a válasz. Levélben megfogalmazott útmutatásai azonban helyesnek bizonyultak: a bejárati ajtót tényleg alaposan meg kellett nyomni, bár a gázlámpa, miután belobbant, alig enyhítette a lépcsőház pézsmaillatú sötétségét. Nyilvánvalóan volt néhány dolog, amin majd változtatni kell, de mindent a maga idejében. Pillanatnyilag akadt dolga bőven, még ha nem is dolgozott aktuális ügyön.

Az utolsó lépcsőfokon Maisie óvatosan a lába elé nézett, majd a pihenőn jobbra fordulva, egyenesen ahhoz a tejüveg ablakú, barnára festett ajtóhoz indult, melynek „KIADÓ” feliratú tábla lógott a kilincsén. Levette a táblát, a lyukba illesztette a kulcsot, kinyitotta az ajtót, és mély lélegzetet vett, mielőtt belépett volna új irodájába.

Egyetlen helyiség volt: gázkandallóval, mindegyik falán gázlámpával, tolóablakkal, mely az utca túloldalán álló épületre s mögötte a háztetőkre nézett, tölgyfából készült íróasztallal és székkel, ez utóbbi nem tűnt valami stabilnak, valamint az ablak jobb oldalán egy régi iratszekrénnyel.

Lady Rowan Comptonnak, a lány pártfogójának és korábbi munkaadójának igaza volt. A Warren Street nem különösebben egészséges környék. Ám ha ügyesen keveri a kártyáit, ki tudja fizetni a lakbért, sőt marad is valamennyi abból az összegből, amit a megtakarított pénzéből engedélyezett magának. Nem akart flancos irodát, de lerobbant odút sem. Inkább valami központi helyet, ahová bárki könnyen eljuthat, de még sincs a nyüzsgésben. Bloomsburynek ebben a kis zugában egyfajta komfortot érzett. A Fitzroy Square környékén állítólag szinte bárkivel leülhet teázni az ember, egyazon asztalnál étkezhet grófnővel vagy áccsal, s mindketten fesztelenül érzik magukat a társaságban. Igen, a Warren Street per pillanat megteszi. A fogas kérdés a névtábla lesz.

Lady Rowan is erről kérdezte.

– Tehát, drágám, milyen nevet adsz magadnak? Úgy értem, mindannyian tudjuk, mivel foglalkozol, de mi lesz a céged neve? Aligha írhatod ki a nyilvánvalót: „Eltűnt embereket kutatok fel élve vagy holtan, még ha önmagukat keresik is.” Ezzel nem biztos, hogy elérnéd a célodat. Ki kell találnunk valami tömöret és velőset, ami kifejezi egyedülálló képességeidet.

– Hogy tetszene a „Diszkrét nyomozás”, Lady Rowan? Én erre gondoltam.

– De ebből senki nem tudja meg, drágám, miként használod az eszed… azt, amit valójában csinálsz.

– Tulajdonképpen nem a saját eszemet használom, hanem másokét. Én csak fölteszem a kérdéseket.

– Szamárság! „Diszkrét Intellektuális Nyomozás”… ehhez mit szólnál?

Maisie az idősebb asszonyra mosolygott, ötlete hallatán színlelt döbbenettel vonta föl a szemöldökét. Kényelmesen üldögélt hajdani munkaadója könyvtárában, a kandalló előtt – amelyet egykor szolgálólányként ő takarított a cselédmunkában megkérgesedett kezével.

– Nem, nem vagyok agysebész. Még gondolkodom rajta, Lady Rowan. Pontosan szeretném megfogalmazni.

Az ősz hajú arisztokrata Maisie felé hajolt, és megpaskolta a térdét.

– Bármit választasz is, biztos vagyok benne, hogy nagyszerű lesz, drágám. Nagyon jó.

Így aztán amikor Billy Beale, a gondnok, egy héttel azután, hogy Maisie beköltözött a Warren Street-i irodába, bekopogott hozzá, és megkérdezte, van-e cégtábla, amelyet kitehetne a kapunál, Maisie átnyújtott neki egy réztáblát:

M. MOBBS ÜZLETI ÉS MAGÁNNYOMOZÁS

– Hová akarja, kisasszony? Az ajtótól balra, vagy az ajtótól jobbra? – Kérdése közben Billy kicsit elfordította a fejét.

A harmincas éveiben járt, mintegy száznyolcvan magas volt, izmos és erős, haja színe, akár a napszítta gabona. Fürgének tűnt, de nagyon igyekezett leplezni bicegését, amit Maisie azonnal észrevett.

– Hol van a többi névtábla?

– Balra, kisasszony, de az ön helyében én nem tenném oda.

– Ó, és miért nem, Mr. Beale?

– Billy. Magácska hívhat Billynek. Szóval, az emberek ugyebár nem igazán néznek balra. Nem hát, mivel a kilincset használják, az pedig a jobb ó’dalon van. A szem tüstént odamegy, amiko’ fölgyalogolnak a lépcsőn. Először arra az oroszlánfejű kopogtatóra, onnan meg a kilincsre, ami jobbra van. Legjobb, ha a jobb ó’dalon van az a tábla. Má’ ha üzletfeleket akar.

– Akkor, Mr. Beale, legyen a névtábla a jobb oldalon. Köszönöm.

– Billy, kisasszony. Magácska hívhat Billynek.

A gondnok elindult fölszerelni a névtáblát. Maisie mélyet sóhajtott, és megdörzsölte a nyakát, ahol az aggodalom mindig megtelepedett, amikor befészkelte magát.

– Kisasszony…

Billy dugta be fejét az ajtón, tétován megkocogtatva az üveget, miközben levette micisapkáját.

– Tessék, Mr. Beale?

– Billy. Kisasszony, csak egy-két szóval zavarhatom?

– Igen, jöjjön be. Tessék!

– Kisasszony, nem bánja, ha kérdezek valamit? Olyan személyesféle – folytatta, meg sem várva a választ. – Nem vó’t ápolónő? Egy átmeneti elsősegélyhelyen? Bailleul mellett?

Fájdalom nyilallt Maisie szívébe. Jobb kezét ösztönösen a mellkasához kapta, de viselkedése és a szavai higgadtak maradtak.

– Igen, ápolónő voltam.

– Tudtam! – Billy a térdét csapkodta sapkájával. – Abban a pillanatban tudtam, amikor megláttam a szemeit. Ez minden, amire emlékszem, miután bevittek. A maga szemeire, kisasszony. Az orvos aszonta, figyeljek valami másra, amíg a lábamon dó’gozik. A maga szemeit néztem, kisasszony. Maga és ő… megmentették a lábamat. Teli vó’t srapnellal, de maguk megoperálták, nem igaz? Őt hogy is hítták?

Maisie torka összeszorult. Majd nagyot nyelt.

– Simon Lynch. Simon Lynch százados. Csakis őrá gondolhat.

– Sose felejtem el a kisasszonyt. Soha. Az életemet mentették meg.

Maisie bólintott. Igyekezett emlékeit azon a helyen tartani, ahová száműzte őket a szívében, s csak akkor elővenni, amikor engedélyt adott rá önmagának.

– Hát, kisasszony, bármit… amiben csak segíthetek… csak rikkantson. Én vagyok a maga embere. Mekkora szerencse, hogy újra összetalálkoztam magácskával! Alig várom, hogy elmondjam az asszonynak. Bármit akar megcsináltatni, csak hí’jon. Bármit.

– Köszönöm. Nagyon köszönöm. Rikkantok, ha szükségem lesz valamire. Ó, és Mr. Billy, köszönöm, hogy fölszerelte a cégtáblát.

Billy Beale elpirult, sapkájával betakarta búzaszőke haját, biccentett, és kiment az irodából.

Szerencse – gondolta Maisie. Végtére is a háborútól eltekintve eddig szerencsés volt az életem. Leült a billegő tölgyfa székre, kibújt a cipőjéből, és masszírozni kezdte a lábfejét. A lábfejét, amely még mindig érezte a franciaországbeli hideget, nyirkosságot, mocskot és vért. A lábfejét, amely 1917 óta, immár tizenkét esztendeje nem érzett meleget.

Felidézte Simont, amint – most úgy tűnt, egy másik életben – együtt üldögélnek egy fa alatt South Downsban, Sussexben. Egyszerre kaptak eltávozást, természetesen nem holmi csoda folytán. Nehéz volt megszervezni, hacsak nem akadtak ismerőseid olyan helyeken, ahol a kapcsolatok számítottak. Kellemes, meleg nap volt, mégsem olyan, amely teljességgel távol tartotta volna őket a harcoktól, mivel még ott is hallották a csatamező ágyúdörejének öblös visszhangját a Csatorna túloldaláról. A fenyegető hangot nem tompította a közbenső szárazföldi és tengeri távolság. Maisie akkor panaszkodott, hogy a Franciaországban a csontjaiba ivódott nyirkosság sosem múlik el, Simon pedig mosolyogva lehúzta lábáról a túracipőt, hogy meleget masszírozzon a lábfejébe.

– Jóságos isten, asszony, hogy lehet élő ember ennyire hideg?

Mindketten fölnevettek, majd elnémultak. A halálon, kiváltképp azokban az időkben, nem lehetett nevetni.

Második fejezet

A kis iroda átalakult az egy hónap alatt, amióta Maisie kibérelte. Az íróasztal új helyet kapott, most a széles tolóablakkal rézsútosan állt, így ha munka közben a lány fölnézett, kilátott a háztetőkre. Nagyon elegáns fekete telefonkészülék állt az íróasztalon – ehhez Lady Rowan ragaszkodott, aki azt az álláspontot képviselte, hogy: „Senki, egyszerűen senki nem bazírozhat arra, hogy telefon nélkül üzletet köt. A telefon létfontosságú, kétségtelenül létfontosságú.” Maisie most azon a véleményen volt, hogy az volna létfontosságú, ha a készülék kicsit gyakrabban hallatná figyelemfelkeltő hangját. Újabban még Billy Beale is tökéletesítő ötletekkel állt elő.

– Hogy gyünnének föl a népek üzletelni, ha meg se kíná’ja őket egy csésze teával, kisasszony? Hadd nyissam ki ezt a kredencet, berakok egy gázrózsát, és egykettőre mindene meglesz a teafőzéshez. Mi a véleménye, kisasszony? Átszaladhatok a cimborám ácsműhelyébe a pluszfáért, a gázt pedig idevezetem magácskának. Nem gond.

– Nagyszerű, Billy. Ez igazán pompás lenne.

Maisie fölsóhajtott. Mintha mindenki tudná, hogy neki mi volna a legjobb. Természetesen jó szándék vezérli őket, de most elsősorban megbízókra volt szüksége.

– Megelőlegezzem a pénzt, Billy?

– Pénz, az nem kell hozzá – válaszolt a gondnok. Kacsintott, és mutatóujjával megütögette az orra oldalát. – Nem szól szám, nem fáj fejem, ha érti, mire gondolok, kisasszony.

Maisie fölvonta a szemöldökét, és megengedett magának egy széles mosolyt:

– Pontosan értem, mit jelent a szólás. Amiről nem tudok, amiatt nem kell aggódnom.

– Megértette, Miss. Csak bízza rám. Kettőt pislant, és úgy fogadhatja a klienseit, ahogyan dukál.

Billy föltette a sapkáját, búcsúzás gyanánt a sildhez érintette ujját, majd behúzta maga mögött az ajtót. Maisie hátradőlt a széken, megdörzsölte fáradt szemét, és elnézett a késő délutáni háztetők fölött. Figyelte, amint elvonul a nap, hogy egy másik földrész partjait melegítse, de rózsaszín árnyalatot hagyott maga után, hogy egy hosszú munkanap végén megfürössze benne Londont.

Ismét a kézzel írott jegyzetekre fordítva figyelmét, újraolvasta jelentésének vázlatát, melynek épp a közepén tartott. A kérdéses ügy jelentéktelen volt, de Maurice Blanche-tól megtanulta a minden részletre kiterjedő jegyzetelés fontosságát. Mialatt a tanítványa volt, Maurice ragaszkodott hozzá, hogy semmit ne hagyjon az emlékezetére, minden követ mozgasson meg, és a legkisebb észrevételt is vegye lajstromba. Föl kell jegyezni mindent, abszolúte mindent, egészen az alany cipőjének színéig, melyet a kérdéses napon viselt. Részletesen le kell írni az időjárást, a szélirányt, a nyíló virágokat, az elfogyasztott ételeket. Mindent papírra kell vetni, és megőrizni. „Le kell írnia, okvetlenül és teljes egészében le kell írnia” – oktatta mentora. Maisie arra gondolt, hogy ha annyi shillingje volna, mint ahányszor hallotta az „okvetlenül és teljes egészében” szavakat, soha többé nem kéne dolgoznia.

Újra megdörzsölte a nyakát, becsukta íróasztalán a mappát, s feje fölé emelve két karját, nagyot nyújtózott.

A csengő mély, kelepelő hangja törte meg a csendet. Maisie először arra gondolt, valaki véletlenül húzta meg a kapucsengő karját. Csak elvétve szólalt meg azóta, hogy Billy fölszerelte az új szerkezetet, amely az irodában csöngetett. Habár együtt dolgozott Maurice Blanche-sal, s – miután hetvenhat évesen nyugalomba vonult – átvette a praxisát, valódi kihívásnak bizonyult a nyomozótól függetlenül megalapoznia hírnevét. A csengő újra megszólalt.

Maisie mindkét kezével lesimította szoknyáját, megigazgatta a haját, hogy az engedetlen fürtök a helyükre kerüljenek, és lesietett a lépcsőn.

– Jó… – A férfi habozott, majd a mellényzsebéből elővett órára pillantott, mintha a napszaknak megfelelő köszönést akarná megállapítani. – Jó estét! A nevem Davenham, Christopher Davenham. Mr. Dobbshoz jöttem. Nem beszéltünk meg időpontot, de biztosítottak, hogy fogad.

A férfi magas volt, Maisie becslése szerint száznyolcvanöt centiméter lehetett. Jó minőségű tweedöltönyt s az üdvözlésre épp a kellő időben levett, majd gyorsan visszatett kalapot viselt. Igényes bőrcipőjét valószínűleg inas suvickolta fényesre. Egyik hóna alatt, az összetekert The Times belsejében egy-két ív, alig észrevehető írópapír. A saját feljegyzései – gondolta Maisie. A férfi hátrafésülte és olajozta koromfekete haját, bajuszát elegánsra nyíratta. Christopher Davenham negyvenkét-negyvenhárom esztendős volt. A bemutatkozás óta csupán másodpercek teltek el, de Maisie alaposan fölmérte látogatóját. Ez a férfi nem volt katona. Úgy sejtette, védett foglalkozása lehet.

– Erre tessék, Mr. Davenham. Ön igazán szerencsés, a ma estém szabad.

Maisie mutatta az utat az irodájáig, s Christopher Davenhamet az övével szemben álló vendégszéken kínálta hellyel, melyet csak a múlt héten hozott Lady Rowan sofőrje, a vállalkozását segítő újabb adományként.

Davenham várakozón nézett körül, arra számított, hogy valaki más lép elő a fogadására, ehelyett azonban a fiatal nő mutatkozott be.

– Maisie Dobbs, a szolgálatára, Mr. Davenham. Foglaljon helyet, kérem. – Maisie ismét a székre mutatott. – Most pedig először is mondja el, honnan ismeri a nevem.

Christopher Davenham lenvászon zsebkendőt vett ki a belső zsebéből, s beleköhécselt, ügyesen leplezve, mennyire meglepődött. A zsebkendőt olyan frissen mosták és vasalták, hogy élesen meglátszottak rajta a hajtások. A férfi pontosan a vasaló préselte vonalak mentén újra összehajtogatta a zsebkendőt, s visszatette a zsebébe.

– Kisasszony, hmm… Dobbs kisasszony, nos… az ügyvédem ajánlotta önt, mégpedig jó szívvel.

– Ki az ügyvédje? – Maisie félrebiccentette a fejét, hogy nyomatékot adjon kérdésének és termékenyebb talajra terelje a beszélgetést.

– Ó… hmm… Blackstone és Robinson. Joseph Robinson.

Maisie bólintott. Megint csak Lady Rowan. Joseph Robinson negyven-egynéhány esztendeig az ő jogi tanácsadója volt. És nem szenvedhette a hülyéket, hacsak nem fizették meg – mégpedig nagyon jól.

– Évekig volt a családunk ügyvédje. Őszinte leszek, Dobbs kisasszony. Meglepett, hogy önnel találkozom. Férfinak hittem. De Robinson ismeri az embereit, így hát folytassuk.

– Rendben, Mr. Davenham. Akkor talán mondja el, miért keresett föl.

– A feleségem miatt.

Maisie-t hányinger kerülgette. Te jó ég! Minden tanulás, minden képzés, a Maurice Blanche-sal elért sikerei után idáig jutott? Egy szerelmi háromszögig? „A rendkívüli a szokványos álcája mögé bújik. Ne feltételezzen semmit, Maisie” – jutott azonban eszébe mestere tanácsa, így kihúzta magát, és koncentrált.

– És mi van a feleségével, Mr. Davenham?

– Azt hiszem… azt hiszem, máshoz kötik az érzelmei. Már jó ideje feléledt bennem a gyanú, most pedig, Dobbs kisasszony, tudnom kell, igaz-e az, amire gyanakszom.

Maisie hátradőlt a széken, és egyenesen a látogatójára nézett.

– Mr. Davenham, mindenekelőtt közlöm önnel, hogy fel kell majd tennem néhány kérdést. Talán olyan kérdéseket is, amelyekre nem lesz könnyű vagy kellemes válaszolnia. Meg fogom kérdőjelezni a válaszait, sőt visszakérdezek. Ez a munkám. Kiemelkedő vagyok abban, amit csinálok, miként az összeg is kiemelkedő, amit a szolgáltatásomért kérek.

– A pénz nem okoz gondot, Dobbs kisasszony.

– Remek. A kérdéseim viszont okozhatnak.

– Folytassa!

– Kérem, mondja el, milyen személyes bizonyítékok alapján gyanítja, hogy a felesége bármilyen módon csalja önt?

– Keddenként és csütörtökönként, minden héten, kivétel nélkül, rögtön azután, hogy elindulok az irodámba, ő elhagyja a házat, s éppen időre érkezik vissza, hogy fogadjon, amikor hazaérek.

– Mr. Davenham, az otthonuktól távol töltött idő még nem ok arra, hogy házasságtörésre gyanakodjék.

– A hazugságok azonban igen.

– Folytassa! – Maisie jegyzetelt, de közben le sem vette szemét a férfiról, akit ez elbátortalanított.

– Nekem azt mondta, vásárolni ment, meglátogatta a barátait vagy az édesanyját, ám némi vizsgálódás után kiderítettem, hogy ha csakugyan sor került is azokra a látogatásokra, legfeljebb egy órát vettek igénybe. Nyilvánvaló ködösítés.

– Más lehetőség is elképzelhető, Mr. Davenham. A felesége talán fölkereshette az orvosát? Esetleg valamilyen tanfolyamra jár? A nyomozásai során milyen egyéb okokat tárt fel a neje távollétére? Az ilyesminek teljességgel ártatlan magyarázata is lehet.

– Ennek kiderítése már biztosan az ön dolga lesz, Dobbs kisasszony. Kövesse, és meglátja, igazam van-e.

– Mr. Davenham. Valakinek a követése a magánélethez való jog megsértése. Amennyiben elvállalom ezt az ügyet… és nálam a döntés joga, olyan dolgot vállalok fel, ami túlmegy a ki tette, miért és mikor kérdéseknél. Felelősséget vállalok mind önért, mind pedig a feleségéért, mégpedig oly módon, amit ön talán nem mérlegelt. Mondja meg, kérem, mihez kezd majd a tőlem kapott értesülésekkel?

– Nos… felhasználom. Odaadom az ügyvédemnek.

Maisie összeillesztette arca előtt a kezét, épp csak megérintve az orrát, mintha imádkozna.

– Hadd tegyek föl még egy kérdést. Mennyire fontos önnek a házasságuk?

– Miféle kérdés ez?

– Válaszra váró kérdés, már amennyiben elvállalom ezt a nyomozást.

– Nagyon fontos. Azért teszünk fogadalmakat, hogy megtartsuk azokat.

– És mennyire fontos önnek a megértés, a szeretet, a megbocsátás?

Davenham hallgatott. Keresztbe tette a lábát, lesimította tweednadrágját, letörölt fényes bőrcipőjéről egy rajta sem lévő porszemet, s aztán válaszolt.

– A bánatos életbe!

– Mr. Davenham…

– Dobbs kisasszony, bennem van könyörület, de büszkeség is. A feleségem nem fogja elárulni, milyen természetű ügyekben jár azokon a napokon, amikor elmegy otthonról. Azért jöttem ide, hogy megtudjam az igazat.

– Ó, igen! Az igazság! Kiderítem önnek az igazságot, Mr. Davenham, de muszáj megegyeznünk valamiben. Amikor átadom a jelentésemet és megtudja az igazat, közösen beszéljük meg a jövőt.

– Hogy érti?

– Az általam összegyűjtött értesüléseket összefüggéseiben tárom maga elé. Ennek a kontextusnak a fényében kell folytatnunk a beszélgetésünket, annak érdekében, hogy ön és a felesége megteremtsék a jövőjüket.

– Fogalmam sincs, mire gondol.

Maisie fölállt, az ablakhoz sétált, majd visszafordult, hogy szembenézzen lehetséges ügyfelével. Az érzelemmentessége blöff – gondolta. Pontosan érzékelte a férfi feszélyezettségét, és tüstént ráhangolódott az érzelmeire. Ösztöne azt súgta: Christopher Davenham büszkeségről beszél, pedig a szíve sajog.

– A mesterségem sokkal összetettebb, semmint gondolná, Mr. Davenham. Felelős vagyok az ügyekben érintett valamennyi fél biztonságáért. Még olyankor is ez a helyzet, mikor a társadalom bűnösebb elemeivel van dolgom.

A férfi nem válaszolt azonnal. Maisie sem szólalt meg, időt adva neki, hogy meghozza döntését. Néhány perc elteltével tört meg a szoba csöndje.

– Bízom Robinsonban, vagyis belevágok – felelte Davenham.

Maisie visszament az íróasztalhoz, lepillantott jegyzeteire, majd a háztetőket nézte – galambok röpködtek serényen újonnan épített fészkeikhez –, végül ismét a bőrszéken ülő férfira fordította figyelmét.

– Igen, Mr. Davenham. Én is. – Hagyta, hogy az ügy elvállalását újabb pillanatnyi csend nyomatékosítsa. – Akkor kezdjük a lakcímével, rendben?

Harmadik fejezet

Április 9-én, kedden, Maisie korán kelt. Gondosan öltötte magára a kék szoknyát meg a kosztümkabátot, vállára tengerészkék gyapjúkabátot kerített, fejére harangszabású kalapot tett, majd elhagyta szobáját, melyet a Temze bal partján, Lambethben bérelt, egy Viktória korabeli nagy, háromszintes épületben. Megint hideg volt. A kutyafáját, mikor lesz újra tavasz a tavasz? – tűnődött, kesztyűbe bújtatva már dermedt ujjait.

Szokása szerint gyors tempójú sétával kezdte a reggelt, így ideje nyílt átgondolni az előtte álló nap feladatait, és örömét lelte abban, amit édesapja mindig „a reggel javának” nevezett. A Royal Streetről gyalogolt el a Palace Roadig, ahol jobbra fordult a Westminster híd felé. Reggelente imádta elsőként a Temzét megnézni. A bal partján lakó londoniak a túlpartra átkelve mindig azt mondták: „átmennek a vízen”, soha nem a nevén említve a folyót, hacsak nem idegennel beszéltek. A Temze a középkor óta a város ütőere volt, s ezt senki nem tudta jobban, mint azok, akik mellette vagy általa éltek. Maisie anyai nagyapja átrakódereglyét vezetett, s mint minden folyami hajós, ismerte a folyó árapályait és minden kanyarulatát.

A londoniak tudták, hogy folyójuk hangulatlény. Embernek nem volt hatalma a Temze fölött, de a gondoskodás, a figyelem és a tisztelet biztonságban vitt végig minden hajót a kanyargó vízi úton. Maisie nagyapja egyszerűen kitagadta a lányát, amikor összeállt Maisie apjával, mert szárazföldi volt, no, nem mintha Frankie Dobbs „föld”-nek nevezte volna London utcáit. Frankie vándorárusként kereste kenyerét, zöldségféléket árusított lovas kocsijáról, amellyel minden hétköznap hajnalban behajtott Lambethből a Covent Garden-i piacra. Számára a folyó eszköz volt, mely a zöldségeket és gyümölcsöket hozta, hogy kora reggel megvásárolhassa, majd a körútjain eladja azokat, és ha szerencsével járt, teaidőre haza is ért.

Maisie a híd közepén megállt, integetett egy révkalauz legénységének, majd továbbhaladt. Azért indult útnak, hogy megfigyelje Celia Davenhamet, az asszony azonban nem veheti észre őt.

Miután átért a hídon, leereszkedett a Westminster földalatti-állomás mélységeibe, és a Direct Line vonalon a Charing Crossig utazott. Az állomásnak oly sokszor változott ide-oda a neve, hogy Maisie azon tűnődött, legközelebb minek fogják elnevezni. Először Embankment volt, aztán Charing Cross Embankment lett, most pedig csak Charing Cross, attól függően, melyik vonalat választotta az utas. A Charing Crosson átszállt a Northern Line-ra, mely a Goodge Street állomásra vitte. Ott kiszállt a földalattiból, s a Tottemham Court Roadnál visszatért a csípős reggeli levegőre.

Átkelt az úton, majd elindult a Chenies Streeten a Russell Square felé. Keresztülsietett a téren, és bekanyarodott a Guilford Streetre, ahol megtorpant a felfordulás láttán, amit az akkori városvezetés a Coram’s Fieldsből csinált. A mintegy kétszáz évvel ezelőtt Sir Thomas Coram építtette lelencházat 1926-ban rombolták le, és üres grund árválkodott a helyén, arról nem is szólva, ami ott zajlott.

– Szégyen – suttogta Maisie, miközben újabb néhány lépés után megérkezett a Mecklenburg térre.

A III. György hitvesének, Sarolta Zsófia mecklenburg-strelitzi hercegnő tiszteletére elnevezett tér elegáns, György korabeli házai kisebb parkot öleltek körül, amelyet kovácsoltvas kerítés, valamint bezárt kapu védelmezett. A zár kulcsa kétségtelenül egy felcímkézett kampón lógott a Davenham-rezidencia földszintjén, az inas biztos őrizetében. Számos londoni térrel egyetemben csupán a lakók juthattak be a kertbe.

Maisie néhány újabb sorral bővítette feljegyzéseit a noteszben, gondosan hivatkozott a téren tett első látogatására is, amikor Maurice Blanche társaságában fölkeresték mentora kollégáját, Richard Tawney társadalomtudós írót, aki úgy beszélt a társadalmi egyenlőségről, hogy az egyszerre tűnt izgalmasnak és zavarba ejtőnek. Akkor nem is jött rosszul, hogy a két férfi annyira belemerült az élénk beszélgetésbe, hogy az ő feszengése föl sem tűnt nekik.

Miközben a sarkon várakozva a teret szemlélte, azon tűnődött, vajon Davenham örökölte-e az ingatlanát. A férfi abszolút nem illett a Mecklenburg térre, ahol társadalmi reformerek, egyetemi professzorok, költők és tengerentúli tudósok laktak. Vélhetőleg nem csak a házasságában, hanem a lakókörnyezetében sem érzi jól magát – gondolta Maisie. Mikor az egyik házat vette szemügyre, a szomszédos épületből egy férfi jött ki, és felé közeledett. Gyorsan egy virágládára összpontosította figyelmét, melynek nedves földjéből kikericsek dugták ki fejüket. Bordó rügyei mintha a levegőt vizsgálgatták volna, vajon kibonthatják-e szirmaikat. A férfi elhaladt előtte. Maisie változatlanul a virágok felé nyújtogatta nyakát, mikor egy másik kapu csukódott be tompa puffanással. Fölpillantott.

Egy nő lépett ki a lakóházból, amelyet Maisie figyelt. Kulcscsomót tett a kézitáskájába, megigazította kalapját, majd lejött a lépcsőn a járdára. Christopher Davenham pompás jellemzést adott a feleségéről, Celiáról: kecses, arányos testalkatú, finom vonású, magassága nem éri el a százhatvan centimétert. A nő selymes szőke haja nemigen tűrte meg a kalapot, amelynek amúgy is egy tűnél többre volt szüksége, hogy biztonságban a fején maradjon, a keze pedig mintha állandóan a táskával, kesztyűvel, kalappal és hajjal babrált volna, miközben kisétált a főútvonalhoz.

Maisie-nek még a néhány lépés távolságból is feltűnt Celia burgundi vörös gabardinkosztümjének, puha bőrkesztyűjének és nemezkalapjának minősége, melyeket a drága öltözék megfelelő kiegészítőjeként felvett. Cipőjét szintén gonddal választotta meg, burgundi vörös puha bőrből készült az is, félpántjai középen találkoztak, és kis masniba kötött, fényes szalag fogta össze őket. A masni felkeltette Maisie érdeklődését, mert némi kislányosságra utalt, mintha a nő nem tudna teljes mértékben alkalmazkodni a kora sugallotta érettséghez.

Celia Davenham a Heathcote Street felé indult, befordult a Grays Inn Roadra, és a Királyi Közkórház előtt leintett egy taxit. Szerencsére Maisie-nek is azonnal sikerült taxit fognia, így késlekedés nélkül követhette Mrs. Davenhamet. Az ormótlan fekete autó hátsó ülésén abban reménykedett, hogy az út rövid lesz, mivel Maisie számára a saját két lába használatán kívül bármilyen közlekedési eszköz igénybevétele luxusnak számított. A földalattizás a Warren Streetre fényűzés volt, amit csak olyan reggelen engedett meg magának, amikor úgy ítélte meg, hogy elég sokat dolgozott már ahhoz, hogy anyagi lehetőségeibe belefér a pluszkiadás.

A Charing Cross pályaudvarnál Celia Davenham kiszállt a taxiból, fizetett a sofőrnek, és a jegypénztárhoz igyekezett. Maisie szorosan a nyomában haladt. A pénztárnál mögé állt, úgy tett, mintha az erszényét keresgélné a táskájában, ám erősen figyelt, mikor a selymes szőke hajú, éretlen nő kimondta úti célját.

– Nether Greenig, legyen szíves. Első osztály, retúrjegy. Köszönöm.

Mi a csodát akar ez a nő Nether Greenben, London egy kicsiny elővárosában, Kent grófság határában, ahol az almafaligetek előkertes sorházaknak, egy régi állomásnak és néhány jó lakóháznak adják át helyüket? Azt még talán megértené, ha az újgazdagok pompájával hivalkodó Chislehurstbe vett volna jegyet. De Nether Greenbe? Maisie másodosztályú jegyet kért ugyanazzal az úti céllal, aztán a peronra ment, ahová majd befut a vonat. Csak újságot venni állt meg, a hóna alá csapta.

A vonat hangos fütyüléssel befutott, füstös gőzfellegeket pöfögött magából, és sivítottak a fékek, ahogy a mozdony az ütközőkhöz érkezett. A Southern Railway minden egyes kocsira fölfestett olajzöld emblémáját szénpor és a kopás fakította el. Celia Davenham tüstént az első osztályú fülkékhez indult, mire egy őr lépett elő sietősen, hogy kinyissa a robusztus, vaskeretes ajtót, és kezét nyújtsa támaszul a kocsiba fellépő utasnak. Maisie a másodosztályú szerelvények felé tartott, és épp mielőtt az ajtó becsukódott volna Mrs. Davenham mögött, felfedezte, hogy az asszony borvörös kosztümjén a gallért és a kézelőt ugyanaz a szalag szegélyezi, mint amelyből a cipője masnija is készült. Gyorsan átkalkulálta, mennyibe kerültek a nő aznap viselt ruhái.

Miután meggyőződött arról, hogy nyomozásának tárgya a vonaton van, Maisie beült egy másodosztályú kocsiba, lehúzta az ablakot, így megfigyelhette a peront, és várta a vasutas füttyét, hogy a vonat kipöfögjön London egyik legforgalmasabb pályaudvaráról. A szerelvény mellett végigsétáló peronőr fölszólt neki:

– Jobb volna a fejének, ha leülne, kisasszony – mondta, majd miután ellenőrizte, hogy a szerelvény közelében nincs egyetlen nézelődő sem, belefújt sípjába, és meglengette a zöld zászlót, jelezve a mozdonyvezetőnek: elindulhat.

Miközben a vonat kizakatolt az állomásról és végigpöfögött Dél-Londonon a város Kenttel határos része felé, Maisie azokon a változásokon tűnődött, amiket élete során a városon látott. London terjeszkedett. Ahol egykor mezők zöldelltek, most házak álltak. Üzletsorok élénk forgalmat bonyolítottak, s egy új, ingázó osztály dolgozott, hogy javítson helyzetén. Mire elérték Grove Parkot, Maisie kiegészítette a feljegyzéseit. Leírta útjának minden egyes kis részletét, attól a pillanattól fogva, amikor reggel kilépett dél-londoni bérelt lakásából, egészen a jelen pillanatig – ahogyan lejegyzett minden egyes fillért is, amelyet kiadott.

A következő megálló Nether Green volt. Maisie felállt, arcát vizsgálgatta a tükörben, amelyet stratégiai fontosságú helyre, a kocsikat elválasztó falra szereltek föl két, tompa fényű lámpa közé, és megigazította kalapját. Aztán visszaült a helyére, s várta, hogy lelassítson a vonat, felsivítsanak a fékek. Miközben a szerelvény begördült az állomásra, ismét fölállt, lehúzta az ablakot, és kidugta fejét, hogy vessen egy pillantást az első osztályú kocsik felé. Amint a szerelvény megállt, kinyújtotta karját az ablakon, hogy kívülről nyithassa ki a súlyos ajtót, és nem veszítve szem elől az első osztályú kocsikat, fürgén leugrott a lépcsőről, s gyors léptekkel indult a jegyszedő felé. Celia Davenham csupán néhány méterrel állt előtte, a többi utas, köztük egy nagyon lassan mozgó idős hölgy takarásában, akit nem lehetett sürgetni.

– Lassan a testtel, fiatalember! – dorgálta az idős asszony a jegyszedőt. – Szépen nézünk ki, ha nem ad a magánál idősebbeknek és különbeknek egy-két percet, hogy megtalálják a jegyüket.

A jegyszedő hátralépett, mintha arra számítana, hogy a harcias jóasszony főbe kólintja fekete esernyőjével. Maisie türelmetlenül várakozott, mert Celia Davenham már átjutott a sorompón, és kifelé tartott az állomásról. Végre ő is a jegyszedőhöz ért, átnyújtotta a jegyét, majd amilyen gyorsan csak tudott, sietett a kapuhoz. Jobbra-balra nézett, s egy virágárus standja előtt megpillantotta Celiát. Ez aztán a szerencse! A virágos felé sétálva megigazította hóna alatt az újságot, és a karórájára nézett, bár másodpercre pontosan tudta, mennyi az idő. Éppen akkor ért a standhoz, amikor Celia Davenham továbbindult.

Maisie fölmérte az illatos csokrokat, s megszólította az árust.

– Csodás virágokat csomagolt annak a hölgynek.

– Igen, asszonyom, valóban nagyon szépek. Mindig íriszt vásárol.

– Mindig?

– Igen. Kétszer egy héten. Soha nem marad el.

– Ó, bizonyára az írisz a kedvence – felelte Maisie, s egy kis csokor sárga nárciszt vett a kezébe. – Azt hiszem, én inkább mást választok.

– Az írisz színe a gyász színe – jegyezte meg a férfi. – Ezek a nárciszok százszor vidámabbak.

Maisie az órájára pillantott, és meggyőződött arról, hogy Celia Davenham még nem tűnt el a szeme elől. Az asszony lassan sétált, de nem vonták el figyelmét a kirakatok. Egyenesen maga elé nézett, mintha el akarna kerülni bármilyen kontaktust a mellette elhaladókkal.

– Nos, szerintem is. A nárciszt kérem, nagyon köszönöm.

– Sok íriszt adunk el, mert a temető ott van az út végén. És krizantémot. Az mindig népszerű.

Maisie elvette a nárciszcsokrot, és átnyújtotta a fillérre kiszámolt árát.

– Köszönöm. Valóban nagyon szép.

Ütemes léptekkel elindult, s hamarosan már csak néhány méterrel maradt el Celia Davenham mögött. Elhagyták a kirakatokat, s noha akadtak még járókelők, egyre kevesebben gyalogoltak velük egy irányba. Az asszony jobbra fordult, majd balra, a főútra. A Nether Green-i temető zöldre festett vaskapujára szegezve tekintetét megvárta, amíg néhány autó meg egy lovas kocsi elhajt előtte. Maisie óvatosan követte. Ügyelt rá, hogy megőrizze a kettejük közti távolságot, mégse veszítse szem elől az asszonyt.

Celia Davenham lehajtott fejjel, de céltudatos, határozott léptekkel haladt. Maisie figyelte, s megjegyezte viselkedésének minden egyes részletét. A vállát kicsit fölhúzva járt, mintha kabátfogason lógna. Menet közben utánozta az asszony testtartását, s azonmód összeszorult a gyomra és kirázta a hideg. Szomorúság homályosította el szemét, mintha sötét fátyol ereszkedett volna elé. Tudta, hogy Celia Davenham sír, s a bánatából próbál erőt meríteni. Maisie megkönnyebbülten rázta le magáról a másik asszony testtartását.

Követte őt a nyitott kapun át, majd tovább az úton mintegy ötven métert, amikor nyomozásának tárgya anélkül, hogy lépteinek tempóján változtatott volna, lekanyarodott a gyalogútról, átvágott a gyepen, s megállt egy viszonylag új sírhant mellett. Az egyik szomszédos sír fölé tornyosuló hatalmas márványangyal hívta fel magára Maisie figyelmét, s agyába véste a tájékozódási pontot. Körültekintőnek kellett lennie. A temetőkben az egyik sír nagyon hasonlíthat a másikhoz.

Mintha bekerítette volna a hideg, ahogy elhaladt Celia Davenham mellett. Vonat zakatolt a közeli síneken, kormos füstje egy percig a sírkövek fölött lebegett, mígnem tovasodorta egy jeges fuvallat.

Maisie megállt egy sírnál, évek óta nyilvánvalóan nem gondozta senki. Lehajtotta fejét, s a márvány sírkövek között óvatosan Celia Davenham felé nézett. Az asszony térdelt, kicserélte a hervadt virágokat a friss íriszekre, és beszélt. A halotthoz.

Maisie ugyancsak a sírkőre nézett, melyet akaratlanul választott fedezékül. „Donald Holden. Született 1900. Meghalt 1919. Ernest és Hilda Holden egyetlen szeretett fia. »Az emlékezet aranylánc, mely összeköt, míg újra találkozunk«” – szólt a sírfelirat. Maisie a lába előtti gaztengerre tekintett. Már találkozhattak, gondolta, miközben intenzíven, mégis alig észrevehetően figyelte Celia Davenhamet, aki a makulátlan sírnál fejét lehajtva, változatlanul halkan beszélt. Maisie nekifogott a gyomlálásnak Donald Holden sírján.

– Ha nem bánod, gondozom a sírodat, amíg itt vagyok – szólalt meg csöndesen, miközben a vázába tette a nárciszokat, amely kegyesen teli volt esővízzel. Nem tehette meg, hogy keresztülkutyagol a temetőn a vízcsapig: Celia akár el is mehetne, amíg ő távol van.

Miközben a gyalogút széléhez ment és lerakott egy halom gyomot, Celia Davenham a sírkőhöz lépett, és imádkozott. Megcsókolta a hideg, szürke márványt, letörölt egy könnycseppet, majd gyorsan megfordult, és kifelé indult a temetőből. Maisie nem sietett, hogy a nyomába eredjen. Inkább fejet hajtott Donald Holden sírköve felé, majd átsétált ahhoz a sírhoz, amelyiktől Mrs. Davenham az imént távozott. Ennyi állt rajta: „Vincent”. Csak ennyi: Vincent. Se másik név, se születési dátum. És ez a mondat: „Elszakítva mindazoktól, akik nagyon szerették”.

Melegebb lett, mire kiért az állomásra, hogy visszautazzék Londonba. A peronon ácsorgó Celia Davenham újra meg újra az órájára pillantott. Maisie a női mosdóba ment, jéghideg padlócsempéken lépdelt, melyek még több nedvességet sugároztak az amúgy is nyirkos levegőbe, és jéghideg vizet folyatott a porcelán mosdókagylóba, hogy lemossa kezéről a piszkot. Felnézett a tükörbe, s a rátekintő arcot szemlélte. Igen, a sötétkék szempár változatlanul csillog, de ajka körül és homlokán az aprócska vonalak elárulják – a múltjáról árulkodnak.

Délután is követnie kell az asszonyt, míg az vissza nem ér Mecklenburg téri otthonába, de úgy vélte, semmi említésre méltó nem történik már aznap. Megtalálta a szeretőt, aki miatt Christopher Davenham királyi summát fizet a szolgálataiért. A gond abban rejlik, hogy a férfi, akiről Mr. Davenham úgy véli, felszarvazta – halott.