LISA KLEYPAS

Karácsonyéj a
Péntek kikötőben

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Lisa Kleypas: Christmas Eve at Friday Harbor

Fordította

BALOGH DÁNIEL

PROLÓGUS

Kedves Mikulás!

Idén csak egy dolgot kérek

Egy anyut

Légy szíves ne felejtsd el, hogy most a friday harborban lakok.

köszönöm

szeretettel

Holly

EGY

Mindaddig, amíg a húga meg nem halt, Mark Nolan az agglegény bácsikák szokásos nemtörődöm kedvességével tekintett az unokahúgára, Hollyra. Olykor találkozott vele, ha valami ünnepre összegyűlt a család, és mindig ügyelt, hogy el ne felejtsen ajándékot adni a születésnapjára meg karácsonyra. Jobbára ajándékutalványt. Ennyiben ki is merült a Hollyval való kapcsolata, és ez így elég volt.

Mindent megváltoztatott azonban egy esőtől síkos áprilisi éjszaka, amikor Victoria életét vesztette autóbalesetben az I-5-ös autópályán, Seattle közelében. Mivel Victoria sosem említette, hogy végrendelkezett volna, vagy hogy valami tervei lennének Holly jövőjét illetően, így Marknak sejtelme sem volt, mi lesz most a testvére hatéves lányával. Apa eleve sem volt a pakliban. Victoria soha, még a legjobb barátainak sem árulta el, kitől van a kislány. Mark meglehetősen biztosra vette, hogy az illetőnek még csak Holly létezéséről sem szólt.

Amikor Victoria Seattle-be költözött, eleinte valami bohém bandához csapódott, zenészek meg művészlelkek gyülekezetéhez. Az itt létrejött rövid távú kapcsolatok sorozatából Victoria annyi művészi pezsgést merített, hogy többre sem vágyhatott. Idővel azonban kénytelen volt beismerni, hogy az önmegvalósításra való törekvés ellensúlyaképpen rendszeres jövedelemre is szükség van. Jelentkezett egy szoftvercéghez, és kapott egy HR-es állást tisztes fizetéssel és nagyszerű juttatásokkal. Sajnos azonban ekkorra észrevette, hogy terhes.

– Mindenkinek úgy lesz jobb, ha ő képbe sem jön – közölte Markkal, amikor a bátyja az apa után érdeklődött.

– Na de neked segítség kell hozzá – tiltakozott Mark. – Ha más nem, hát a kötelező tartásdíjat fizesse ki a pali. Gyereket nevelni nem olcsó mulatság.

– Megoldom egyedül.

– Vick… egyedülálló szülőnek lenni, hát ezt senkinek nem kívánnám.

– Te eleve frászt kapsz a gondolattól, hogy gyereked legyen – ellenkezett Victoria. – Ami egyébként érthető is, a mi hátterünkkel… De én akarom ezt a babát. És jó szülője leszek.

Az is lett. Victoria felelős anyává változott, aki türelmesen és kedvesen bánt gyermekével, és úgy óvta, hogy nem vitte túlzásba a dirigálást. Isten tudja, honnan szívhatott magába ilyen tehetséget. Csak valami ösztönféle lehetett, hiszen az bizonyos, hogy nem a saját szüleitől tanulta.

Marknak viszont semmi kétsége nem volt afelől, hogy belőle hiányzik ez az ösztön. Így aztán döbbenetek döbbenetével hatott rá, amikor értesült róla, hogy nemcsak elvesztette a testvérét, hanem ugyanakkor gazdagabb is lett egy gyermekkel.

Mindaddig el sem tudta volna képzelni, hogy őt jelölhetik ki Holly gyámjául. Általában tisztában volt vele, mihez mennyire ért, és elég jól fel tudta mérni, mihez kezdene korábban ismeretlen helyzetekben. De ez… hogy gyereket neveljen… hát erre nem tellett tőle.

Még ha Holly fiú lett volna, talán labdába rúghatott volna a dologgal. A fiúk észjárása legalább kihüvelyezhető. A női nem viszont teljes egészében kiismerhetetlen. Mark réges-rég beletörődött már, hogy a nők bonyolultak. Olyanokat mondanak, hogy: „Ha nem tudod magadtól, tőlem ne várd, hogy megmondjam.” Elvárják, hogy a férfi rendelje meg nekik a desszertet, ha viszont megkérdik a véleményét, hogy milyen göncöt vegyenek fel, végül mindig azt választják, amelyet ő nem javasolt. Ha tehát nem is bátorkodott volna azt állítani, hogy érti őket, Mark mindazonáltal imádta a nőket: a kifürkészhetetlenségüket, a meglepő dolgaikat, a szövevényes, lenyűgöző hangulatingadozásaikat.

Na, de fölnevelni egy nőt… Jézusom, azt már nem. Túl nagy a tét. Kizárt, hogy képes lenne jó példával elöl járni. Végigkalauzolni egy lányt a társadalom álnok időjárású vadonának kelepcékkel zsúfolt, csalafinta útjain… hát erre isten bizony nem volt felkészülve.

Markot és testvéreit olyan szülők nevelték, akik a házasságot afféle gerillaháborúnak fogták fel, amelyben a gyermekeik voltak a túszok. Ennek eredményeképp a három Nolan-fivér – Mark, Sam és Alex – a felnőttkorba lépve készséggel rótta tovább a saját magányos útjait. Victoria viszont vágyakozott valamiféle hovatartozás-érzés után, amelyet a családjuk sohasem volt képes megadni neki. Ezt találta meg végül Hollyban, és ettől szerencsésnek érezte magát.

De elég volt a kormánykerék egy hibás félfordulata, egy nedves folt az úton, egy megbokrosodott pillanat, hogy a Victoria Nolan számára kiméretett élet kegyetlenül semmivé fogyatkozzék.

A végrendeletét tartalmazó dossziéban Victoria egy Marknak címzett, lepecsételt levelet is hagyott maga után.

Senki sem jöhet szóba, csak te. Samet és Alexet Holly egyáltalán nem ismeri. Abban a reményben írom ezt, hogy soha nem kell elolvasnod, de ha mégis oda jutottunk… vigyázz a lányomra, Mark. Szüksége van rád. Tudom, mennyire mély víznek tűnhet most ez a felelősség. Sajnálom. Tudom, hogy nem te kérted. De képes vagy rá. Szépen rájössz majd mindenre.

Kezdetnek csak szeressed. A többi majd jön magától.

– Tényleg befogadod? – kérdezte Sam Marktól a temetés napján, a Victoria házában tartott búcsúztató fogadás után. Hátborzongató volt mindent úgy látni, ahogyan a testvérük hagyta: a könyveket a polcon, a hanyagul a gardrób padlójára dobott pár cipőt, a tubus ajakfényt a fürdőszobapulton.

– Hát persze hogy befogadom – felelte Mark. – Mi mást tehetnék?

– Ott van Alex. Neki van felesége. Vick miért nem rá meg Darcyra hagyta Hollyt?

Mark sokatmondóan a szemébe nézett. Legfiatalabb öccsük házassága olyan volt, mint a vírusok megszállta számítógép: lehetetlen volt biztonsági módban megnyitni, és a benne futó látszólag ártalmatlan rutinok a legkülönfélébb aljas funkciókra voltak képesek.

– Te rájuk hagynád a gyerekedet? – kérdezte.

Sam lassan megingatta a fejét.

– Hát nem, nem hiszem.

– Tehát maradtunk Hollynak te meg én.

– Te vállalod magadra a dolgot, nem én – nézett rá bizalmatlanul Sam. – Nem véletlen, hogy Vick nem engem jelölt ki gyámul. Én nem értek a gyerekekhez.

– Akkor is Holly nagybátyja vagy.

– Igen, a nagybátyja. Az én felelősségem addig terjed, hogy testi funkciókról szóló poénokat süssek el és mókásan leigyam magam sörrel a családi partikon. Nem vagyok apatípus.

– Hát az én sem – jelentette ki Mark komoran. – De meg kell próbálnunk. Hacsak nem akarod gondozásba adatni.

Sam fanyalogva dörzsölgette két kézzel az arcát.

– Shelby mit szól ehhez?

Shelby Mark barátnője volt, akit akkor ismert meg, amikor a belsőépítész lány Mark egy ismerősének a Griffin-öböl partján épült felső kategóriás házához tervezett enteriőrt.

– Csak pár hónapja vagyunk együtt – csóválta a fejét. – Vagy megszokja, vagy megszökik, rajta áll. Én nem fogom a segítségét kérni. Holly az én felelősségem. Meg a tiéd.

– Néha talán elmehetek bébiszitternek. De sok segítséget ne várj: a szőlőültetvénybe öltem mindenemet, amim volt.

– Pedig pont ettől óvtalak, te észlény!

Sam összehúzta szemét, amely ugyanolyan zöldeskék volt, mint Marké.

– Ha a te tanácsaidra hallgatnék, a te hibáidat követném el, nem az enyémeket. Amúgy – tette hozzá pillanatnyi szünet után – hol tartja Vick a piát?

– A spájzban.

Mark odalépett egy szekrényhez, kerített két poharat, és megtöltötte őket jéggel.

– Furcsa érzés – jegyezte meg Sam a spájzban kutatva –, hogy itt isszuk az itókáját, ő meg… nincs már.

– Ha itt lenne, ő biztatna rá.

– Az meglehet – jött vissza az asztalhoz Sam egy üveg whiskey-vel. – Életbiztosítása volt?

– Nem fizette a díját – rázta a fejét Mark.

Sam aggodalmasan nézett a szemébe.

– Akkor, gondolom, meghirdeted majd a házat?

– Aha. Bár amilyen a piac, nem hiszem, hogy sokat kapunk érte – mondta Mark, miközben odatolta Sam elé az egyik poharat. – Ne spórolj vele.

– Attól ne félj – felelt Sam, és kis híján csurig töltötte mindkét poharat.

Visszaültek egymással szembe, néma köszöntőre emelték a whiskey-jüket, aztán beleittak. Jóféle itóka volt, amely olajosan csúszott le Mark torkán és melengető tűzzel áradt szét a mellkasában.

Az öccse jelenlétéből váratlan vigaszt merített. Most úgy érezte, gyerekkoruk torzsalkodásai – a veszekedések, az apró kis árulások – immár nem állnak közéjük. Most már felnőttek, és barátokká válhatnak úgy, ahogy a szüleik életében sose válhattak volna.

Alexhez ellenben lehetetlen volt olyan közel kerülni, hogy az ember akár megszeresse, akár megutálja. Alex a feleségével, Darcyval együtt eljött a temetésre, benézett a fogadásra vagy tizenöt perc erejéig, azután se szó, se beszéd, eltávozott.

– Már el is mentek? – kérdezte Mark elképedve, amikor megtudta, hogy nincsenek itt.

– Ha szeretted volna, hogy tovább maradjanak – jegyezte meg Sam –, a Nordstrom üzletházban kellett volna rendezned a búcsúztatót.

Bizonyára sokaknak szöget ütött a fejébe, hogy lehet az, hogy három fivér ugyanazon a körülbelül hétezer lakosú szigeten él, mégis ennyire semmi közük egymáshoz. Alex Darcyval együtt az északi parton lakott, Roche Harborban. Amikor nem épp az ingatlanfejlesztő vállalkozásával foglalkozott, Seattle-be vitte a nejét társasági életet élni. Ami Markot illeti, őt lekötötte a kis kávépörkölő üzem, amelyet a Friday Harborban létesített. Samet pedig a szőlészete kötötte le: állandóan a tőkéit gondozta és pátyolta, és általában inkább vonzódott a természethez, mint az emberekhez.

Csupán egyvalami volt közös hármójukban: szerették a San Juan-szigetet. A mintegy kétszáz szigetből álló csoportosulás, amelyhez tartozott, részben a szárazföldi Washington állambeli Whatcom és Skagit megyék felségterületét képezte. A Nolan testvérek gyermekkora az Olympic-hegység esőárnyékában telt, ahol nem nyomasztotta őket a Csendes-óceán partja mentén elterülő északnyugati régióra oly jellemző szürkeség.

Míg nevelkedtek, a párás óceáni levegőt szívták, meztelen lábukra a parti lapályok iszapja tapadt. Elhalmozta őket a nyirkos, levendulaszín reggelek, a száraz, kéklő napok és a világon legszebb naplementék áldása. Semmi sem fogható a hullámokkal fürgén fogócskázó partfutók látványához. Vagy a prédája után sebesen alázuhanó fehérfejű rétisaséhoz. Vagy a kardszárnyú delfinek táncáéhoz, amikor áramvonalas testük hol alámerülve, hol felbukkanva hasítja a Salish-tenger vizét, miközben a vándorló lazacok útvonalának dúsan lüktető pulzusából lakmároznak.

A három fivér akkoriban a sziget minden talpalatnyi földjét bejárta a part fölötti szél marta lejtőktől a szálfaerdők ünnepélyes oszlopcsarnokain át a rétekig, ahol a csomós ebír zöldjét igéző nevű vadvirágok tarkították… csokoládéliliom, bálványvirág, tengerpír. Soha nem volt még víz, homok és ég ilyen tökéletes egyensúlyban.

Bár utóbb elutaztak kijárni a főiskolát és lakni is próbáltak máshol, a sziget végül mindig visszacsábította őket. Még a golyóálló ambíciókkal felvértezett Alex is visszatért. Itt úgy élhettek, hogy ismerték az ételük java részét termelő helybeli gazdákat és a mosdáshoz használt szappanukat készítő fickót, és ha étterembe mentek, tegező viszonyban álltak a tulajdonosával. Itt biztonságos volt az autóstop is: a sziget valamelyik barátságos lakója mindig elvitte a másikat, ha az rászorult.

A családból egyedül Victoria talált valaha is olyasmit, ami miatt érdemesnek tartotta elhagyni a szigetet. Ő beleszeretett Seattle üveghegyeibe és betonvölgyeibe, a nagyvárosi kávéházak kultúrmiliőjébe, az ízlelőbimbókkal incselkedő, stílusosan visszafogott éttermekbe, a Pike Place Market minden érzéket kalandra hívó labirintusába.

Amikor Sam egyszer megjegyezte, hogy a városban mindenki túl sokat beszél és túl sokat gondolkodik, Victoria azt felelte, őt okosabbá tette a város.

– Nekem nem kell, hogy okosabb legyek – vágta rá Sam. – Minél okosabb vagy, annál több okod van pocsékul érezni magad.

– Így már érthető, hogy mi, Nolanok miért repesünk folyton az örömtől – mondta Mark Victoriának.

Ő erre elnevette magát, de egy pillanat múltán kijózanodva így folytatta:

– Kivéve Alexet. Nem hiszem, hogy Alexnek volt az életben egy boldog napja.

– Alex nem kér a boldogságból – jelentette ki Mark. – Ő beéri pótszerekkel.

Mark visszarántotta gondolatait a jelenbe, és azon kezdett tűnődni, vajon mit szólna Victoria, ha tudná, hogy ő Hollyt is a San Juan-szigeten szándékozik fölnevelni. Amíg Sam meg nem felelt rá, észre sem vette, hogy hangosan is kimondta a kérdést.

– Azt hiszed, meglepődne? Vick tudta, hogy te sohasem költöznél el a szigetről. Ott van a kávés céged, az otthonod, a barátaid. Nyilván tisztában volt vele, hogy ha vele valami történik, te a Friday Harborba viszed majd Hollyt.

Mark kiüresedett, sivár hangulatban bólintott. Nem szívesen gondolt bele, mekkora veszteség érte a gyereket.

– Ma mondott valamit? – kérdezte Sam. – Én egy mukkot sem hallottam tőle.

Holly azóta hallgatott, amióta csak értesült anyja haláláról. Ha kérdeztek tőle, csak bólintással vagy fejrázással válaszolt. Arckifejezése távoli, réveteg volt: visszavonult valami belső világba, amelybe senki sem törhetett be hozzá. Victoria halálának éjszakáján Mark a kórházból egyenesen a húga házához ment, ahol a kislányra bébiszitter vigyázott. A gyerekkel reggel közölte a hírt, azóta pedig szüntelenül gyakorlatilag karnyújtásnyi távolságon belül maradt mellette.

– Semmit – felelt Mark. – Ha holnap sem szólal meg, kénytelen leszek elvinni a gyerekorvoshoz – mondta sekély, remegős sóhajtással. – És még azt sem tudom, ki az.

– Van egy lista a hűtőajtón – közölte Sam. – Pár telefonszám, és köztük van Holly orvosáé is. Gondolom, azért tartotta ott Vick, hogy szükség esetén megtalálja a bébicsősz.

Mark odament a hűtőszekrényhez, lehámozta róla az öntapadós kutyanyelvet, és bedugta a pénztárcájába.

– Remek – mondta fanyarul. – Most már legalább annyit tudok, mint a bébicsősz.

– Az is valami.

Az asztalhoz visszalépve Mark lassan, megfontoltan belekortyolt a whiskey-be.

– Meg kell beszélnem veled valamit. A Friday Harbor-i lakásom nem lesz elég, ha Holly is velem van. Hálószoba csak egy van, kert meg, ahol játszhatna, semmi.

– Eladod?

– Vagy talán kiadom.

– Aztán hová mennétek?

Mark egy hosszú, sokatmondó pillanatig hallgatott.

– Nálad bőven van hely.

– Fenét van – kerekedett el Sam szeme.

Sam két évvel korábban vásárolt hat hektár földet a Hamis-öböl vidékén, hogy valóra válthassa régi álmát és szőlősgazdává válhasson. A birtok – pangó víztől mentes, kavicsos homoktalajával, hűvös mikroklímájú terroirjával – tökéletes volt szőlőskertnek. A telekhez tartozott egy kongó, omladozó, viktoriánus stílusú tanyaház is körbefutó tornáccal, számtalan ablakos fülkével és tarkabarka halpikkely-zsindellyel.

Azt mondani a házra, hogy „ízlés szerint felújítható”, nagyon enyhe kifejezés volt – hiszen nyikorgott, roskadozott, beázott, felderíthetetlen eredetű pocsolyáktól tocsogott. Korábbi lakói mind rajta hagyták a kezük nyomát: fürdőszobákat építettek olyan helyekre, ahová nem kellett volna; válaszfalakat húztak silány pozdorjalemezből; szűk gardróbokat választottak le lötyögős tolóajtókkal; olcsó fehér zománccal mázolták le a cseresznyefa polcokat és szegőléceket. Az eredeti keményfa padlóra linóleumot terítettek, vagy olyan hosszú bolyhú padlószőnyeget, hogy hanyatt fekve angyalformát lehetett hagyni rajta.

Mégis szólt három érv a ház mellett: hely bőven elég volt benne két agglegény és egy hatéves gyerek számára, volt nagy kertje és gyümölcsöse, amellett a környéke – a Hamis-öböl tájéka – Mark kedvenc vidéke volt a szigeten.

– Szó sem lehet róla – közölte Sam ridegen. – Egyedül szeretek élni.

– És mit veszítesz, ha ráállsz, hogy hozzád költözzünk? Semmi olyan nincs az életedben, amibe belezavarnánk.

Költözzünk. Zavarnánk. Hát igen: úgy fest, mostantól Mark mondataiban sok ilyesmi áll majd az egyes számú személyragok helyére.

– Ez ugye, vicc akart lenni? Tudod te, milyen a gyereket nevelő szingli pasik élete? Lecsúszol minden jobb nőről, mert egyik sem óhajt ingyen bébiszittert játszani, és nem akarják másvalaki kölykét nevelni. Ha valami isteni csoda folytán mégis szert teszel egy dögös nőre, úgysem bírod megtartani. Nincs pillanatnyi ihletből portlandi vagy vancouveri víkendezés, nincs önfeledt kefélés, nincs reggel ágyban maradás, soha.

– Mindezt most sem csinálod – vetette ellen Mark. – Állandóan a szőlődben molyolsz.

– Jó, de a lényeg az, hogy azt én választom. Ám ahol gyerek van, ott nincs választás. A haverjaid legurítanak egy sört meccsnézés közben, te meg a közértben kajtatsz folteltávolító és aranyhalas ropi után.

– Nem lesz ez mindig így.

– Nem, csak a fiatalságom hátralevő részében – ejtette a fejét az asztallap felé Sam, mintha bele akarná verni, de aztán inkább csak az alkarjára hajtotta.

– Mit nevezel te fiatalságnak, Sam? Mert nekem nagyon úgy tűnik, hogy a te fiatalságod jó pár éve elhúzott, mint a vadlibák.

Sam nem moccant, csak a jobb keze középső ujját emelte a magasba.

– Voltak még terveim a harmincas éveimre – közölte fojtott hangon. – És gyerek egyikben sem szerepelt.

– Az enyémekben sem.

– Én erre nem állok készen.

– Én sem. Ezért szorulok a segítségedre – sóhajtott Mark élesen. – Mondd, Sam, mikor kértem én tőled bármit is?

– Soha. De muszáj most kezdened?

Mark halk, szuggesztív hangon folytatta.

– Megmondom, hogyan fogd fel a dolgot… nem ugrunk egyből a mély vízbe. Mi leszünk Holly idegenvezetői az életben. Laza idegenvezetők, akik nem hajtogatnak olyan baromságokat, mint „ésszerű büntetés” meg „mert azt mondtam”. Én beletörődtem, hogy nem leszek tökéletes gyereknevelő… csakhogy a mi apánkkal ellentétben én pozitív irányba fogok hibázni. Én nem keverek le egy frászt, ha nem rak rendet a szobájában. Nem tömöm bele a zellert, ha nem akarja megenni. Nem kezdek trükkös játszmákba. Aztán remélem, végül olyan felnőtt lesz belőle, aki normálisan látja a világot és el tudja tartani magát. Az meg hétszentség, hogy akárhogy is sikerül nekünk, az még mindig jobb lesz, mint ha elküldenénk, hogy idegenek neveljék fel. A rokonokról meg inkább ne is beszéljünk.

Sam izomcsomóktól feszülő karjainak olvasztótégelye mélyéről pár halk szitokszó fortyant elő. Bevált, amiben Mark reménykedett: testvérében felülkerekedett a veleszületett tisztességérzet.

– Hát legyen – emelkedett fel, majd süllyedt le a háta egy nagy sóhajtól, aztán megismételte: –, legyen. De feltételeim vannak. Először is: ha sikerült kiadnod a lakásod, nekem adod a bérét.

– Rendben.

– Aztán segítened kell tatarozni a házat.

Mark ódzkodva nézett rá.

– Nem vagyok valami nagy ezermester. Alapdolgokat meg tudok csinálni, de…

– Eleget értesz hozzá. És balzsamír lesz a lelkemnek, ha látom, ahogy a parkettámat lakkozod. – Most, hogy Sam a markában tudhatta a lakbért és az ingyenmunkát, a mogorvasága oszlani kezdett. – Pár hónap próbaidő. És aztán ha nekem nem vált be, máshová kell vinned a kölyköt.

– Hat hónap.

– Négy.

– Hat.

– Legyen, az istenit. Hat hónap – hagyta rá Sam és újratöltötte a whiskey-s poharakat. – Szűzanyám – motyogta aztán –, három Nolan egy fedél alatt! Ezután bármikor beüthet a tragédia.

– A tragédia már beütött – felelte Mark kurtán, és folytatta volna még, de ekkor halk csoszogás hallatszott a folyosó felől.

A konyhaajtóban Holly jelent meg. Fölébredhetett, és most mint valami apró menekült, csak álldogált zavart, álomittas arccal a sötét palakő padlón.

– Mi a baj, szívem? – kérdezte Mark kedvesen, miközben feléje indult. Fölvette – húsz kilót sem nyomhatott –, amaz pedig majomként rácsimpaszkodott. – Nem tudsz aludni?

Valami zavarba ejtő gyengédségérzettel töltötte el a vállára nehezedő kerek fejecske, a szőke hajcsomó lágy kuszasága, a zsírkrétával és epersamponnal vegyes kislányszag.

Senkije nem maradt, csak ő, Mark.

Kezdetnek csak szeressed.

Hát eddig könnyű. Csak a folytatás, az aggasztotta.

– Gyere, bogárkám, betakargatlak – mondta Mark. – Fárasztó napok várnak ránk.

Amikor Mark visszavitte Hollyt a szobájába, Sam is utána jött. Az ágy baldachinkeretére Victoria seregnyi pillangót aggatott; a szárnyuk áttetsző, ritkás szövetből készült. Mark letette a kislányt a matracra, állig fölhúzta rajta a takarót, aztán leült az ágy szélére. Holly szótlanul, pislogás nélkül feküdt.

Mark belenézett túlvilágian kék szemébe és elsimogatta a haját a homlokáról. Bármire kész lett volna érte. Maga is meglepődött a saját érzelmei erején. Nem kárpótolhatta Hollyt a veszteségéért. Nem adhatta meg neki azt az életet, ami a jussa volna. De vigyázni vigyázhatott rá. Nem lett volna képes magára hagyni.

Ezek a gondolatok – és hasonlók – kavarogtak a fejében, de mondani csak ennyit mondott:

– Szeretnél esti mesét?

Holly bólintott, és a szeme futólag Samre villant, aki a szobába lépve az ajtófélfának támaszkodott.

– Egyszer volt, hol nem volt – kezdte Mark –, volt egyszer három medve.

– Két medvebácsika – tette hozzá Sam kissé rezignált hangon az ajtóból –, és egy kis medvegyerek.

Mark halványan elmosolyodva simogatta tovább Holly haját.

– És mindnyájan egy nagy házban laktak a tenger mellett…