PÓSA FERENC

A BETEGSÉG MINT PÓTCSELEKVÉS

PÓSA FERENC

A BETEGSÉG MINT PÓTCSELEKVÉS

Minden jog fenntartva © Pósa Ferenc

Társszerző: Dr. Lózsa Albert

Lektorok: Papdi Erzsébet, Erndt Katalin

A könyv a szerző írásos engedélye nélkül sem részben, sem részleteiben nem sokszorosítható közölhető vagy tanítható, semmilyen formában és értelemben, beleértve az elektronikus, internetes, fénymásolt vagy írott formáját valamint az információrögzítés bármely más formáját.

ISBN 978-963-89939-1-5

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Egyszer valaki ezt mondta: nem érdemes megírni a könyvet! Felesleges, hiszen úgysem tudom megváltoztatni az embereket. Ez tökéletesen igaz!

A beteg, aki megfásult és belefáradt életébe, ezért is jutott oda. Meg kívánta változtatni életét, de az rácáfolt minden igyekezetére!

Megírtam ezt a könyvet, mert tudom: a kudarcok ellenére szívünkben még él, nagyon is él a boldogság, a szeretet, az egészség vágya, és bennünk csak olyan dolog születhet meg, amit el is érhetünk!

Utat mutatok e könyvben.

Nem mondom, hogy egyszerűen,

Nem mondom, hogy könnyen járható.

De járható!

Hogy feleslegesen ne időzz

Tudnod kell, hogy honnan jössz,

Mitől ment el kedved.

Tudnod kell hol, milyen helyen vagy.

Lényeges, el nem hanyagolható, hogy hová tartasz.

Töltse meg e három dolog markod!

BEVEZETŐ

Jó tíz éve ígértem meg ezt a könyvet. A megszületéséhez azonban sokkal több időnek kellett eltelni, mint gondoltam. Sokkal nagyobb fába vágtam fejszémet, mint első és sokadik ránézésre tűnt. (Azt hittem, hogy maximum egy év alatt megírom, de több mint két év kemény munka kellett hozzá.)

Egyedül kezdtem a munkát, de ahogyan kezdett határozott körvonalat ölteni, rájöttem: segítségre van szükségem! Kiollózhattam volna az orvosi vonatkozásokat, használhattam volna a mások által leírtakat, azonban az nem az én tudásom! Azért kértem és fogadtam el a segítséget, hogy valódi tudást tükrözzek vissza a sorok között.

Dr. Lózsa Albert barátommal, azt a célt tűztük ki magunk elé, hogy a betegséget – ezt az ezerarcú „dolgot” – más, eddig elkerült szemszögből is megvizsgáljuk, bemutassuk, ahogy mások előttünk ily módon még nem tették. Részletesebben, sokoldalúbban és lényegesen egyszerűbben fogjuk kielemezni a betegségeket eredményező testi-lelki okokat, és az ezekből „könnyen” kivezető utat, melyet minden ember elsajátíthat, megtalálhat.

Mi minden tőlünk telhetőt megtettünk, a többi rajtad áll!

A gyógyuláshoz, gyógyulásodhoz azonban nagyon sok mindent fel kell adnod!

Fel kell adni a betegséghez való ragaszkodást, ennek hajtogatását: beteg vagyok, beteg vagyok!

Az élet minden területén fel kell adni ezt a megközelítést: valami ellen harcolni! Ne harcolj a betegség, a lelki kín ellen, hiszen ennél nagyobb ragaszkodást el sem tudok képzelni!

A „hétköznapi” harc olyan tevékenység, mint amit nagyapám tett: Történt egy napon – valamikor régen; ki akarta kergetni a birkát az istállóból, de szerencsétlen pára nem értette, mit is akar tőle. Nagyapám, hogy nyomatékot adjon kifejezett kívánságának, a jószág háta mögé lépett, megfogta annak farkát, majd jól irányzott rúgásokkal próbálta jobb belátásra, előre haladásra bírni. Húzta hátra, ragaszkodott hozzá és közben azt akarta, menjen előre! Előbb-utóbb elszakadt tőle szerencsétlen, de egy része nagyapám kezében maradt. Ennek egyenes következménye: le kellett vágni a jobb sorsra érdemes párát, és nagyapám sem érezte magát valami fényesen!

Teszünk mi is ilyen dolgokat nap mint nap! Igyekszünk elküldeni magunktól a nemkívánatos dolgainkat, elveszítjük fejünket, önkontrolunkat és kétségbeesve fogjuk a farkát, hogy el ne távolodhasson tőlünk!

Semmit sem tudunk feladni!

Vannak élethelyzeteink, amikor képtelenekké válunk arra, hogy elengedjük a kezünkben lévő, nehezen megszerzett „vagyonkánkat”.

Gyakran az akaratos gyermekeket jellemzi ez a cselekvés. Bizony, néha, vagy nem is annyira ritkán, ránk, felnőttekre is jellemző tulajdonság! Tudjuk: nem jó ennyire ragaszkodni, tudjuk, hogy így minden kicsúszik kezünkből, mégis kétségbeesve szorongatjuk és csodálkozunk az eredményeken.

Ekkor mi a teendő?

Keresni, találni egy olyan célt, ami sokkal kívánatosabb annál, amit most szorongatunk.

Akkor sokminden volt nagyapám fejében, csak éppen megértés nem. Legyen bennünk megértés és fel sem merül ez az eszeveszett, pusztító indulat.

Figyelmünket és minden erőnket olyan „harcra” fordítsuk, melyben nyugodt marad a lelkünk! Amikor valami ellen teszünk, ég bennünk a vágy eltiporni az ellenséget és közben tevékenységünk felemészti minden lehetséges erőforrásunkat, mellyel boldogságot, harmóniát, ezáltal egészséget teremthetnénk önmagunknak!

Harcoljunk! – Valamiért!

Valamiért harcolni, ez olyan dolog, ami mentes az összes negatív érzelemtől, hiszen csak a tiszta, szent, önzetlen cél van előttünk. Ez, jó érzést és bizonyosságot növeszt bensőnkben.

Fel kell adni azt az elképzelést: jelenlegi betegségünk valamilyen előző életünkben elkövetett bűnünk következménye!

Kereshetjük előző életünkben mostani balsorsunk gyökerét, de ez elhibázott lépés. Hisz ekkor nem teszünk mást, mint kibúvókat, indokokat keresünk. Igyekszünk megnyugtatni háborgó tudatunkat, lelkiismeretünket. Megjegyzem, van ebben jó is, egyébként nem tennénk! (lásd még: tudat, félelem, szorongás fejezetnél). Cselekszünk, de cselekedeteink kimerülnek a hibák kutatásában, s ezzel egyre távolabb kerülünk a megoldástól, de „legalább” közelebb kerülünk a gödör, a kétségbeesés aljához! Hiába „tudjuk”: bűnt követtünk el előző életünkben, általában nem emlékszünk rá! S ez így van jól! Az égiek nem büntetnek bennünket olyanért, amire nem is emlékszünk! Úgy hogy ez csak üres kifogás! (Nézz szét alaposan, nézz szét nyugodtan! Meg fogod lelni jelenlegi életedben a kiváltó okot. Elmélkedj egy kicsit, és itt és most keresd, találd meg a betegséget kiváltó tényezőt!) Nagyon sokan – én is – hisznek egy felsőbbrendű Istenben! Vajon, Ő milyen tulajdonságokkal bír?

Mi, emberek akkor szoktuk dorgálni gyerekünket – hovatovább kutyánkat – mikor elköveti azt a bizonyos helytelen cselekedetet, nem pedig valamikor később, amikor már nem is emlékszik rá! Így van? Természetesen normális körülmények között így történik, nem büntetjük, nem büntethetjük feleslegesen! Márpedig akkor büntetni, felelősségre vonni, amikor már nem emlékszik rá, teljesen értelmetlen. Kitűzött célját szintén nem éri el, tehát nagyon valószínűtlenül hangzik, hogy Szerető Istenünk ilyet tenne! Okosabb, emberségesebb-e ennél az a „valami” (Isten), amiben hiszel?

Akkor miért „büntetne” olyan betegséggel, melynek kiváltó oka rég feledésbe merült, megbocsátást nyert?

Fel kell adni azon elképzelést, berögzült szokást, hogy másokkal oldasd meg gondjaidat, betegségeidet, gondolok itt orvosra, természetgyógyászra és Istenre egyaránt! Legyél részese gyógyulásod folyamatának, tégy meg minden tőled telhetőt! Akár orvoshoz, akár természet-gyógyászhoz fordulsz betegségeddel, neked legalább ugyanannyit kell tenned, mint amennyit érted tesznek!

Változtass életmódodon, evési szokásaidon, élethez való viszonyodon, de leginkább gondolkodásodon, mert ebből következik az összes többi!

Fel kell adni még egy fontos dolgot: pótcselekvésekbe menekülni!

A betegség nem más, mint egy pótcselekvés, hisz az egészséges élet helyett, az egészséges cselekvési vágy helyett valami mást választasz! (Itt csupán az életed során kialakuló betegségekről beszélek!)

A következőkben megteszünk minden tőlünk telhetőt, hogy felvázoljuk a betegségek testi és szellemi kiváltó okait, valamint a lehetséges megoldásokat. Ezek ismeretében már jó eséllyel indulhatsz az egészség felé.

Ne a csodát várd a könyvtől, akkor eleve kudarcra ítéled minden erőfeszítésed! Tégy meg minden tőled telhetőt, akkor a csoda megtörténik életedben! Tégy meg minden tőled telhetőt, és használj fel minden tudást, tapasztalatot, begyűjtött „apró” örömöt, sikerélményt!

Tégy „csodát”!

De legalább hagyd megtörténni!

Segítő kezet nyújtunk, hogy kikerülj, kikerülhess a nehéz, megoldhatatlannak tűnő helyzetekből!

A gyógyítás korlátai

A gyógyítás paradox fogalom. Lehetetlen, megvalósíthatatlan! Senkit sem lehet akarata ellenére rákényszeríteni a változásra! (Természetesen elérhetsz átmeneti javulást, változást, de tevékenységed befejeztével újra jelentkezni fog a „lázadás” szelleme.)

A betegségek „egy kicsit” hasonlatosak a függőségekhez. A beteg függ a szenvedését okozótól! Függ tőle, hiszen erre építi életét, erre alapozza döntéseit és érzéseit. Márpedig egy ilyen erős alapot ledönteni meglehetősen reménytelen feladat. Furcsa, de állapotában, betegségében van valami jó is. Van, amitől megvédi. Látszatbiztonságot ad a nagyon ingoványos lelki állapotában. Könnyen lehet: ezt nem fedezi fel, és ez nem tudatosodik benne, de ettől még így van!

Gondolkodj logikusan; a csak rossz, a csupán „rosszból” álló dolgait minek tartaná meg az ember?

Egyrészt: régi, kinőtt, elnyűtt ruháinkat is addig őrizzük, amíg érzés, érzelem, tehát valami jó köt hozzá. Megszabadulva az érzelmi kötődéstől, megszabadulunk feleslegessé vált dolgainktól! Egyedül megszabadulni azonban elég nehéz feladat. Nehéz feladat, mert nincs, amiért küzdjön és hiányzik a szabadulás tárgya iránt érzett olthatatlan szomj. Ahogyan a szemnek szüksége van a külső kontrollra – nem látja önmagát –, ugyan így neked is két dolog kell a változáshoz! Szükséges a kiinduló pont és szükséges az annyira áhított cél. Ez a két dolog szolgálja egyrészt az elengedést, a feladásra ítéltek könnyebb elengedését, valamint elegendő erőt ad a változáshoz.

Könnyebb egy cérnaszálat magunk után húzni, mint magunk előtt tolni, de még könnyebb a feladat, amikor egyszerre húzzuk és toljuk. Így van ez a gyógyulás útjával is. Lényegesen könnyebb lesz elérni, amikor tudjuk: honnan hová megyünk, így mindkét tevékenység a célt szolgálja.

Másrészt a gyógyulás korlátai nagyon hasonlatosak ahhoz, ami az alkohol és egyéb függőségek esetében fennáll: attól még, hogy valaki nem él vele, továbbra is függ tőle. Az első adandó alkalommal – az öröm hiányában – visszaesik. Így kell történnie, hiszen azért nyúlt a pótszerek után, mert valami nagyon hiányzott! Ha még erről a gyenge pótlékról is lemond, egy hatalmas, kínzó űr marad a helyén, ami tovább fokozza hiányérzetét. Ez az űr az első adandó alkalommal átveszi a test és a tudat irányítását. Lemondásával tünetileg megszabadul, de lelke mélyén a probléma, a betegség forrása megmarad. Megmarad, mint a föld felszínén elvágott gyom, az első adandó alkalommal, amint ideálisak a „körülmények”, új erőre kap.

Egy nagyon fontos dolgot tarts szem előtt, amiért könnyen lehet, hogy megköveznek, de olvassd el figyelmesen és felfedezed benne az igaz, való szavakat, s általa közelebb kerülsz a betegség-egészség megértéséhez.

Először vizsgáljuk meg a kérdést orvosi szempontok alapján!

Ne pusztán tőlük várjuk a gyógyulásunkat!

Az orvosok, illetve az orvostudomány lehetőségei behatároltak – ide sorolandók a további szereplők is –, ez ennyit tesz: önállóan, egyedül a beteg a tudatának, szervezetének ellenére nem képesek a betegséget tartósan befolyásolni!

Nem valósul meg valódi gyógyulás, mert az orvos valami ellen harcol, mert kiveszi a baj forrását, mert valamit elnyom, stb. Harcol a betegség ellen, de ettől még milyen messze van a gyógyulás.

Harcolunk a bűnözők, a tolvajok, a „csirkefogók” ellen, de ettől még milyen messze esik a jóléti társadalom! Lényeges harcolni, de ki kell egészíteni a gyógyítás, a harmonizálás tevékenységével is.

Az orvos „nem képes” a gyógyításra, mert a beteg „köszöni, nem kéri”. Ez az iménti kijelentés vonatkozik az akut betegségekre is, de egy dolgot tartsunk szem előtt: lényegét tekintve az orvos és a gyógyszer alkalmat, lehetőséget biztosít az egészség eléréséhez. Lehetőséget ad – és ez jó, de a betegnek legalább akkora részt kell vállalnia, mint a gyógyítónak! Részt kell vállalnia, így válik részévé, így találja meg örömét, így ébreszti öngyógyító erőit! S ami legalább ugyanennyire fontos: időt ad saját gyógyító, regeneráló folyamatai beindulásához. Nem lekicsinylendő ez a terület, sőt nagyon is lényeges! Sokszor ez a legnagyobb kincs!

A fájdalomcsillapításkor jelentős előnyt kap a szervezet, hogy megszabaduljon az esetleges gátló erőktől (lásd még: betegségtudat).

A műtéteknél a test nagyon leromlott, idő hiányában helyrehozhatatlan beteg része, melyet eltávolítanak, nem gátolja, nem fogja le az immunrendszert, nem vonja el a gyógyuláshoz szükséges és elengedhetetlen erőforrásokat. Mindazonáltal: azzal, hogy valami problémát okozó részünktől megszabadultunk, még korántsem mondhatjuk; meggyógyultunk. Nem mondhatjuk, hiszen „csak” eldobtuk, amit nem tudtunk helyrehozni.

Vonjunk párhuzamot a betegség – házasság között!

Jelentős sikereket érünk el azzal, amikor megszabadulunk rossz helyzetünktől, de ezzel még nem érjük el a boldogságot. Azzal, hogy megszabadulunk a betegségtől, még nem értük el az egészséget!

Összességében elmondható: amennyiben a beteg tevékeny részt vállal a gyógyítás folyamatában, ugyanannyit tesz a gyógyulása érdekében, mint orvosa; sokkal jobbak lesznek esélyei. Sőt, továbbmegyek: szinte csak akkor lesz esélye a gyógyulásra, amikor önmaga is tesz érte! Emlékezzünk, mikor „csak úgy” kapunk valamit, soha nem becsüljük meg annyira, mint amikor benne vagyunk mi is. Miért is kell tennünk, azért, hogy meggyógyuljunk? Miért nem gyógyulunk „csak úgy magától”?

Mert kialakult bennünk egy erős betegségtudat. (Erről még később beszélek.)

A természetgyógyászok sem képesek egyetlen betegséget sem meggyógyítani (esetenként még Jézus is kérte az aktív részvételt). Jelentős segítséget adhatnak hozzá, de a betegnek ebben az esetben is legalább akkora szerep jut! Az indokok ugyanazok, mint az előbb, csak szellemi vonatkozásban, de a lényegét tekintve azonos a probléma. Holisztikusabban látják az embert, a beteg problémáját, és elvileg (legalább) ugyanannyira képesek lehetnek a gyógyításra, de nekik is vannak korlátaik. Korlátaik, melyeket nem hághatnak át!

Miben is rejlik ez a korlát?

A szabad akaratban, a beteg szabad akaratában!

A szabad akarat jelen esetben ennyit tesz: tehetünk mi bármit, elvehetjük a fájdalmait, adhatunk erőt és energiát, de ha a beteg nem érzi magáénak, az első adandó alkalommal megszabadul tőle!

Megszabadul tőle, mégpedig úgy, hogy a kapott erő nem tudatosodik benne és a figyelme újra a betegségre vagy a betegségtől való félelemre terelődik!

Mondjuk, a beteg felfedez valamit (most is legyen lényegtelen kinek a segítségével), valami fontos dolgot, aminek egyenes következménye volt a betegség. Megérti, miért következett be, megérti, hogyan kerülhet ki belőle győztesen (most jön a lényeg), majd az egészet – úgy, ahogy van – kidobja, ezáltal a régi beidegződések szerint viszonyul dolgaihoz. Pl.: megtanulja, hogyan érje el céljait, örömeit, majd mindezekről „lemondva” a régi, „jól bevált” szokások alapján az ellenkező irányba indul el!

Az ember önmagát sem képes meggyógyítani! Nézzük meg a problémát más szemszögből is, vonjunk párhuzamot a betegség és a háború között! Mi is történik egy háborúban?

• A tessék-lássék háborúban vagy átütő sikereket érünk el, mert az ellenség gyenge (legyőzzük a betegséget), vagy állóháborúba keveredünk, vagy, ami ugyanígy benne van a pakliban: veszítünk.

• A totális háborúban már igen nagy eséllyel indulhatunk neki a harcnak, és jó kilátásaink vannak. De vajon mi történik a hátországban, mi történik az utánpótlásokkal? Tudod, a háborút addig lehet folytatni, amíg van mivel, van miből erőt meríteni hozzá. Amikor bármelyik elfogy, vége a harcnak.

Még mielőtt elhajítanád a könyvet a sarokba, vagy a billegő ágy lába alá tennéd, folytatom a megkezdett gondolatmenetet!

Meg lehet gyógyulni és van gyógyulás! Ugyanúgy van gyógyulás, ahogyan van betegség is.

Tudod, úgy van ez, mint a legkisebb maggal. Sokat tehetünk azért, hogy kikeljen, feléledjen, de amíg Ő nem akarja, akár meg is szakadhatunk, akkor sem fog semmit sem tenni! Önszántából viszont, bármi történhet…

A beteg szabad akaratát erősíthetjük, megfelelő légkört biztosíthatunk számára – ezzel segítve a szabadság tudatosítását.

Teljesen mindegy, hogy ki segít, a lényeg: olyan személy segítsen, akiben megbízik a beteg, de legalábbis nem mond neki ellent.

Összegzésképpen elmondható: bármi, bármi ésszerű segíthet – de csak segíthet – a gyógyulás folyamatában!

Mindenhez, még a legszentebb dolgainkhoz is két dolog szükséges, vonatkozik ez a gyermeknemzéstől a gyógyulásig mindenre.

A gyógyuláshoz is két fél szükségeltetik!

Gyógyszer

A betegség-egészség relációjában jelentős szerepet tölt be. Szerepe egyaránt figyelemre méltó a különböző népi, és a „modern” orvoslásban. A gyógyhatású készítmények illetve gyógyszerek jelentőségét nem kívánom, és felesleges is lenne vitatnom. Fontos és lényeges szerepüket már az idők kezdete óta felfedezhetjük, használják őket valamilyen formában. A szerek többsége hasznos és valóban gyógyító hatást fejt ki, hatásukra harmonizálódnak a szervezetben lezajlódó folyamatok. Véleményem szerint e könyv tartalma is csak akkor teljes, amikor ezeket a szereket figyelembe vesszük. Be kell látnunk, hogy önmagában véve – az akut eseteket leszámítva – a gyógyszer nem mindig fejtheti ki a kívánt hatást. Az annyira óhajtott, de elmaradt gyógyulás nem feltétlenül a szer hibája!

Gondoljunk csak bele egy kicsit, mennyire befolyásolja a test biokémiáját az adott lelkiállapot, hangulat, illetve az egész környezeti légkör! Itt csupán azt hangsúlyozom, hogy figyeljünk lelkünkre, szellemünkre és fogadjuk meg azokat a tanácsokat, melyek segítik a gyógyulási folyamatot. Ez a kettő: a gyógyszer (gyógyhatású készítmény, tea, stb.) és a lelki változást követő cselekvési, viszonyulási tényező sokkal nagyobb lehetőséget biztosít a kívánt cél, a gyógyulás el-éréséhez.

„Hiába” egészséges az ember, amíg nem boldog!

A boldogság hiánya elvezethet, sőt el is vezet a betegség kialakulásához!

Fordítsuk meg az állítást és megkapjuk az egészséget!

Találjuk meg életünkben a szabadságot, ebben a szabadságban fogjuk meglelni azon erőinket, melyek szítják, növelik az öröm tüzét.

Szabadok csak akkor tudunk lenni, amikor életünk minden területén megtaláljuk az örömteli cselekvést!

A betegséget felfoghatjuk hiányként is. A cselekvés hiányaként! Csakhogy a testi hiányosságokat nagyon nehezen, lassan lehet a szellem, a tudat oldaláról pótolni. Ezeket a testben keletkező „örömhiányokat” pótolják, pótolhatják a különböző természetes szerek.

Az ember, mint tűz

A testi – lelki betegségek kialakulását egy egyszerű példával tudom legkönnyebben elmagyarázni, ami jól megmutatja az élet egyszerűségét.

Hasonlatosak vagyunk a tűzhöz!

Szellemi oldalról közelítve a tűz jelentése és szerepe abban áll, hogy az elégetett (megértett), feldolgozott, felhasznált ismeretanyagokból kialakul az életörömmel, életkedvvel jellemezhető gyakorlati tudás! Ezt a tüzet nem pusztán képletesen és szellemi síkon értem. Fizikai síkon is, hiszen nagyon jól tudjuk, az élethez szükség van a harmonikus belső tűzre, ami biztosítja a test megfelelő, optimális hőmérsékletét. Azt a hőmérsékletet, melyen energia folyamataink lezajlanak.

Minden biológiai folyamatnál, pl. emésztésnél, izommunkánál, úgy tudunk erőt meríteni, hogy a bennünk lévő anyagokat elégetjük, és a belőlük felszabaduló energiát hasznosítjuk.

„Lassú” – harmonikus – tűz:

Ahhoz, hogy tökéletesen el tudjuk égetni a szervezetbe jutó anyagokat, ahhoz, hogy szelektálni tudjuk a hasznosakat, és ki tudjuk válogatni a károsakat, nyugodt, ám valóban erős, határozott tűz szükségeltetik.

Továbbá: ahhoz hogy a lehető legtökéletesebb legyen az immunrendszerünk és ne „füstöljön”, ne égjen ki túl korán, nyugalomra van szükségünk. Ez a gyakorlati életben így fest: fertőzések idején, nagyobb igénybevételekkor szükséges a nagy lobogás, de ahhoz, hogy később is lobogni, lángolni tudjunk, vissza kell fogni magunkat. Le kell lassítani, mégpedig tudatosan tartóztatni magunkat, el kell csendesedni, élvezni az elért sikereket. Amikor lecsendesedünk, ellazulunk, akkor vesszük magunkhoz azt az erőt, mellyel később újralobbantjuk a lángot.

A testünkben, a lelkünkben lévő tűzre is ugyan az vonatkozik, mint a fizikai világban: szükség van az éghető anyagra, a megfelelő hőmérsékletre és az égést elősegítő levegőre!

Éghető anyagot fizikai síkon a bevitt táplálék, szellemi síkon a tapasztalatok biztosítják, de csak abban az esetben, amikor azokat valóban tűzre is vetjük! Vagyis észrevesszük: van benne éghető anyag. Felfedezzük: az életünk során tapasztaltakban – legyenek azok a pillanatnyilag legrosszabbak –, hogy van bennük olyan információ, ismeret, melyet hasznunkra fordíthatunk! Nem feltétlenül azt, amit éreztünk, tapasztaltunk, de ami belőle következik! Vagyis, hogyan meríthetünk olyan dolgokból is tanulságot, erőt, melyek teljesen „haszontalanok”. Fel kell ismerni a számunkra hasznosakat, meg kell különböztetni a haszontalanoktól, hiszen testünk csak így fogja tudni, mit hasznosítson, mi a haszontalan és mi az, ami az indikátor (ami beindítja a folyamatokat). A válogatáshoz, szelektáláshoz igen nagyon szükségünk van a mindig kéznél lévő tudatunkra. Szükségünk van a tudatosságra, ha már egyszer a tudatosság útját választottuk!

A hőmérsékletet az elégetett, hasznosított „táplálék” biztosítja, ami vonatkozik a szellemi síkra is.

Miszerint: tudást, valódi tudást merítünk! Valódi tudásról beszélek, mert általában azt szoktuk tudáson érteni, hogy mit nem szabad, mit nem… hogy nem szabad cselekedni! A tanulság minden esetben akkor jelent valódi tudást, amikor abban valami létező dolog rejlik! (Képzeld el: olyan pénzt költesz, amit nem kerestél meg, olyan élelmiszert kívánsz feldolgozni, amit nem ettél meg. „Ott is arat, ahol nem vetett”)

A tanulságra egy példa: a tűz megéget

Áltanulság: nem nyúlok hozzá, nem használom, mert megéget!

Tanulság: hogyan kell hozzá viszonyulnom, hogy „szolgálatomba” állítsam!

Az égést segítő levegő a helyes légzésből (mély, nyugodt, stb.), valamint a tettvágyból keletkezik!

Figyeld meg, hogy minden cselekedet előtt, legyen az a legegyszerűbb, leghétköznapibb, mély lélegzetet veszel. Ez a mély lélegzet, belégzés biztosítja azt, hogy fellángoljon a tűz, mint a kovácstűzben és felszabaduljanak azok a rejtett erők, melyekre eddig nem volt szükség! A tűz ugyan ég, de ez még kevés ahhoz, hogy a nehezebb, nagyobb feladatokhoz elegendő hőt adjon! Ég bennünk a tűz, de hogy az életünkben lévő dolgokból erős „szerszámot” kovácsoljunk, szükség van a nagyobb tűzre! Ég bennünk a tűz, hogy a betegségből egészséget kovácsoljunk, de ehhez szükségünk van a nagyobb lángolásra!

A nagyobb tüzet pedig azzal tudjuk elérni, hogy „felszívjuk” magunkat. Rákoncentrálunk feladatunkra és a dacból merítve erőt felszítjuk a lángot, majd cselekszünk!