Bauer Barbara

Légikisasszonyok

Jaffa Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

Köszönet:

Impresszum

Pálnak

A regény szereplői kitalált személyek,
de a történeteket a valóság ihlette:
a megfűszerezett és kiszínezett,
a fantázia és a gondolatok
szabadságának hatalmával átírt valóság.

1. fejezet

Minden asztalon hevert egy újság, ahogy a pulton is akadt belőle bőven. Ma reggel jött ki a nyomdából a légitársaság belső, szigorúan nem szakmai havi lapja, a Légnyomás. Noha az újság amolyan demokratikus dolgozói magazin volt, a tartalom nagy része a pilóták, a légikísérők, a járatok és az utasok körül fodrozódott. Nem véletlen, hogy a magazin terjesztése is a légitársaság Oktatási Központjából, azon belül is a kantinból eredt.

Az e havi sajtóterméket különösen nagy érdeklődéssel várta mindenki, ugyanis a sok szóbeszéd írott formában egyrészt általában letisztul, másrészt gátlástalanul részletekbe bocsátkozóvá válik.

„Szex és New York”, hirdette a főcím, „Szex New York fölött a pilótakabinban”, kezdődött a cikk az első oldalon.

Mindenki ismerte a sztorit, ami a lapzárta előtti utolsó pillanatokban robbant ki, és repült haza a tengerentúlról, előbb, mint maguk a történet szereplői.

Az Air Budapest Légitársaság Oktatási Központja a főépület mellett, egy kétszintes konténerházból állt. Bár kívülről felettébb ridegnek tűnt a hangárszerű létesítmény, belül annál kellemesebbnek bizonyult a légkör. Az év teljes egészében oktatástól voltak zajosak a folyosók és a tantermek. A mentési gyakorlatok, tűzoltás, szimulációs tréningek termeinek népszerűségét egyetlen helyiségé előzte meg: a kantiné. Bár a pilóták és a stuvik oktatását az épület két szárnyába osztották szét, a büfészoba középre került. Mindenki örömére.

A mindig telt házas helyiség hangulatát csak fokozták a falakra kiragasztott, kisebb-nagyobb méretben előhívott fotók. Egy-egy közös út, pláne többnapos település élményét megörökítve szokássá vált ezeket a remekműveket megosztani egymással, ami olykor akár kínos történetek, mondjuk ki: pletykák alapjául is szolgálhatott.

Szinte kivétel nélkül ide futottak be az érkező járatok hajózói, pilótái és légikísérői, hogy kieresszék a gőzt, és kibeszéljék, amit érdemes. És szinte minden járat innen indult, ugyanis a legtöbben, mielőtt felhúzták a légitársaság egyenruháját, beugrottak egy kis pletykára.

A lányok és a fiúk. Ahogy egymás közt a légikísérőket és a pilótákat hívták, nemre való tekintet nélkül. Ide futott be, és innen áramlott ki minden hír, szerelmi viszonyé és háromszögé… vagy sokszögé. „Kész geometria a szakmánk” – hangzott el gyakran. Az ember azt gondolná, hogy egy légitársaságnál a legjobb sztorik valamely egzotikus helyszínhez kötődnek, vagy egy turbulens repüléshez. De nem. Mint mindenhol máshol, itt is a párnák között ér véget – vagy kezdődik – az élet lényege.

– Magukra zárták az ajtót? – kérdezte egy stuvi, aki a folyosón már hallotta a pletyka apróbb részleteit, de még nem mindent.

– Gondolom, nem pont ekkorra időzítették a jutalom-pilótakabinlátogatást – felelt nevetve egy másik.

– Sosem lehet tudni. Vannak, akik többedmagukkal szeretik.

– Csend legyen már! Szeretném elolvasni a cikket.

A kantin zsongott a sok érdeklődőtől, akik nyíltan vagy félvállról, de örültek, ha valami izgalmas hír röppent fel, pláne, ha némi erotikus töltetet is hordozott.

– Mikor érkeznek?

– Most szállt le a gépük, fél órája.

– Hú, biztos bejönnek. Gyanítom, tudják, hogy máris cikk lett belőle.

– Na ja. Vagy éppen ezért nem jönnek be. Azért ez elég ciki. Ráadásul szerintem nem csak cikk lesz belőle.

– Hanem?

– Basszus, szerinted mennyire figyelt az elsőtiszt a repülésre, miközben a kapitány botkormányán dolgozott?!

– És a kapitány, miközben a botkormányát…?

Ebben a pillanatban azonban véget is ért ajóízű csámcsogás. Kinyílt a kantin ajtaja, és a személyzet lépett be. A magas, őszes halántékú, jóképű kapitány, mögötte a szőke, dús keblű, inkább plázacicának, mint mérnöknek tűnő elsőtiszt, valamint a stuvik, mind a heten. Látványosan levettek a pultról egy-egy újságot, majd távoztak. Egy emberként. Nos, igen, a botrány általában összetartást szül. Látszólag, és addig, amíg el nem csendesedik a vihar.

A következő kínos percekben mindenki eltűnt a kantinból, és magukkal vitték humoros, vagy éppen csípős megjegyzéseiket, és persze a magazint a hónuk alatt.

Négyen maradtak csak ülve egy félreeső kanapén. Három civil ifjú hölgy és egy fiatalember, „látogató” kártyával a mellükön. Előttük az asztalon pedig egy példány hevert a bizonyos újságból.

A három lány közül az egyik, a vörös, a legfeltűnőbb jelenség, miután az iménti szóbeszéd kellően felkeltette az érdeklődését, felvette a cikknél kinyitott magazint, és hangosan olvasni kezdte:

„Szex és New York” címmel kapott szárnyra az a sztori, ami a Budapest–New York AB224-es járatán történt június 8-án, másfél órával a leszállás előtt.

A telt házas járaton minden a legnagyobb rendben zajlott, leszámítva azt a háromórás indulási késést, amit a budapesti zivatartevékenység okozott. Egyes vélemények szerint a pilótakabinban már ekkor elkezdődött valami, nevezetesen a kapitány szónoklata, ami után hét órával az elsőtiszt is kinyitotta a száját.

Forrásunk szerint a kapitány, kihasználva a késés által nyert időt, hosszasan egyeztetett telefonon az asztrológusával arról, hogy a férfiasan dinamikus Ikrekből a Nap elérte legmagasabb állását, és a Rák-forduló során visszafelé indult. Ebben a szakaszban a Rák felmelegíti a természetet, ő pedig szexuális életének csúcspontjait élheti át. Ehhez azonban a legmegfelelőbb helyen kell tartózkodnia adott időben.

Miközben a vonal túlsó végén a csillagjós a világtérképet bújta, a kapitány elsőtisztje szemeit fürkészte. Majd megérkezett a válasz, miszerint a csillagok állása alapján két ideális hely lehetne egy feledhetetlen légyottra: Szentpétervár és New York. Helyi idők szerint 16 órakor.

A kapitány számolt, majd izgatottan tudósította kollégáit a sorsszerű késésről, amitől ő éppen New York felett kerül abba az időzónába, amikor a csillagok állása szerint élete egyik leggyönyörtelibb orgazmusát élhetné át. A földi koordinátor fiú, a senior steward és közvetlen beosztottja, egy még zöldfülű steward szinte egyszerre és megértő tekintettel pillantott az elsőtisztre, az egyetlen nőre, aki a repülőgép első harmadában dolgozik majd, egészen New Yorkig.

Többet nem esett szó a különleges bolygóállásról. Sőt, semmilyen, a normálistól eltérő esemény nem történt. Egészen 15 óra 50-ig, amikor kattant a zár a pilótakabin ajtaján.

Majd az AB224-es járata mintegy másfél órát körözött New York légtere fölött, mielőtt megkezdte a süllyedést. Az elsőtiszt annak rendje és módja szerint elköszönt az utasoktól, „Kedves utasaink, kr… krrr, hamarosan megérkezünk New Yorkba. Krrr, km… köszönöm figyelmkrrr.” Ám a búcsú furcsán rövidre sikerült.

Talán valami kaparta a torkát?

– Ez hülyeség! – a cikk felolvasása után Dia az asztalra dobta az újságot. – Lehet, hogy nem is történt semmi. Ez karcsú. Találgatás – fortyogott. – Bár, ami azt illeti, a kapitány tetszik nekem.

Rövidke csend borult a szobára. Szonja az órájára pillantott. Alig volt tíz perc a megnyitóig. Zavarta a némaság. Képtelen volt arra, hogy korabeli emberekkel vagy megnyerő férfiakkal ne elegyedjen szóba. Személyes kudarcnak élte meg az efféle hallgatásokat.

– Sziasztok, én Kővári Szonja vagyok – fordult lelkesen, széles mosollyal a mellette ülőkhöz. – Gondolom, ti is újak vagytok. Ami engem illet, én máris jól érzem itt magam. Azt hiszem, nem fogunk unatkozni – hadarta egy szuszra, anélkül, hogy a mondatok között egyszer is levitte volna a hangsúlyt, miközben kezével az iménti kínos pillanatok elcsendesült színterére, szemével pedig az újságra mutatott, míg másik kezével szórakozottan söprögette szőke, göndör tincseit, melyek folyton a szeme elé penderültek.

– Szervusz, én Ónodi Anna vagyok, ő pedig Peller Dia – vette át a szót a barna hajú lány, udvariasan bemutatva a vele egy kanapén ülőt is, bár ez idáig ők sem találkoztak többször, mint a felvételin, egy szituációs játék közös szereplőiként.

Anna Szonja szöges ellentétének tűnt. Lassan beszélt, már-már túlartikulálva szavait. Halk volt és szolid. És ez nem csak viselkedését jellemezte. Gesztenyebarna, dús, szögegyenes haját gondosan a vállára fésülte, ruhája pedig makulátlan volt, kicsit konzervatív, mégis nőies.

Ezt követően a három nő kíváncsi tekintettel fordult az addig hallgató férfi felé. A szőke-vörös-barna trió zavarba ejtő pillantása szinte belefúródott a csinos arcú hím kék szemébe. Nem volt kérdés, hogy az előbbi történet hallatán, a három lányból legalább egynek átfutott a gondolatai közt: vajon ez a jóképű, csendes férfi foglalt?

– Dani, Rehák Dániel.

– Remek, akkor már tudjuk egymás nevét – vette át a szót Anna. – Mindjárt tíz óra, nem gondoljátok, hogy meg kellene keresnünk a tantermünket?

Ezzel a négy ifjú légikísérő-jelölt elhagyta a kantint, de közülük csak Dia vett magához egy újságot, azt, amit az imént bosszúsan ledobott.

– Hát ezt meg minek hozod? – kérdezte tőle Dani.

– Azt hiszem, hamar szerzek itt magamnak barátokat. Kell egy kis előképzettség – nevetett a lány.

A tanteremben további kilenc hallgató ült, a katedrán pedig egy egyenruhás, vékony, középkorú nő lapozgatott egy mappában. Szép volt. Különösen a szeme volt magával ragadó. Mintha ecset festette volna zafírkék íriszét, amit vékonyka fekete vonal futott körbe és hálózott be. Vállig érő haja dúsan, rendezetten omlott vállára, arcán alig észrevehető smink, mosolya barátságos. Az uniformis olyan passzentosan állt rajta, mintha úgy varrták és vasalták volna a testére. Vállán aranycsík ragyogott, díszzsebkendője alatt pedig „oktató” felirat hirdette beosztását, aranykeretben. Megjelenése tökéletességet sugárzott.

Dia már ismerte. Első meghallgatásakor, melyre pályázatának benyújtása után két héttel került sor, ő fogadta. Rendkívül kedves, ám igen szigorú nő benyomását keltette ekkor. Majd negyven percen keresztül faggatta Diát, miért is szeretne légikisasszony lenni. Közel nyolcvan fiatal pályázott, de már az első beszélgetés után a felére csökkent a létszám. Az orvosi és a pszichológiai vizsgálat végére már csak a negyede maradt a társaságnak, a szituációs helyzetgyakorlatokra így mindössze tizennyolc jelentkezőt hívtak be, párosával.

Dia nem remélte, hogy sikerül bekerülnie a légitársasághoz, bár kislány kora óta vágyott a fellegekbe. Már az óvodában azt játszotta el babáival, hogy a férje egy repülőgép kapitánya. Erről a motivációs tényezőről a felvételin természetesen mélyen hallgatott, bár az évek múlásával vágya mit sem változott. Ábrándozásában ezúttal a katedrán álló nő zavarta meg, amikor pontban tíz órakor a hallgatósághoz fordult.

– Szervusztok. Külön-külön már mindnyájatokkal találkoztam, de aki nem emlékezne, Sebes Emma vagyok, az Air Budapest Oktatási Központ és a – hivatalos nevükön – légiutas-kísérők vezetője.

Sebes Emma, a tökéletes. Ez a hír járta róla. Mindenben a maximumra törekedett. Élete a repülés volt. Nála nem létezett munkaidő. Késő estig a repülőtéren tartózkodott, és az elsők között érkezett reggelente. Ha tehette, a fedélzeten is megfordult, hogy mentorkodjék a tapasztalatlanabbak felett. A légibázis volt a munkája, az otthona, a szerelme, a gyermeke.

A bemutatkozás után Emma mintha „pihenj!” parancsot osztott volna magának, addig merev tartását lazább stílus váltotta fel, és keresztbe vetett lábakkal a katedrán álló asztal sarkának dőlt.

– Egyébiránt magam is repültem, de manapság, mint oktató, ritkán jutok fel a fedélzetre. Gratulálok nektek, hisz négy fordulón sikeresen túljutottatok. Amennyiben az elkövetkezendő nyolc hét elvárásainak is megfeleltek, úgy, remélem, tizenhárom fővel bővül légitársaságunk kabinszemélyzetének létszáma.

A megnyitó rövid volt. Mindenki megkapta a tananyag nyomtatott verzióját, DVD-ket illusztrációs filmekkel, kitöltöttek néhány formális kérdőívet, valamint átvették tanrendjüket, melyben még azt is meghatározták, mely napokon kell sportosan, azaz nadrágban és lapos sarkú cipőben érkezniük.

– Nem is értem – fortyogott Dia –, légikisasszonynak képeznek minket, nem valami bakancsos hegyimentőnek.

– Hát ez a hasonlat meg hogy jutott eszedbe? – csodálkozott Dani.

– Most nem ez a lényeg. Miért nem sminkelni tanítanak, vagy szépen járni? Miért kell menekülést gyakorolni sportcipőben, és tüzet oltani gusztustalan anorákokban? Láttátok azokat a kék és a szürke overallokat, amik ott lógnak a sarokban? – Dia arcán az undor jelei mutatkoztak.

– Ugyan, Dia. Kibírod azt a néhány napot tűsarkú nélkül, nem? – legyintett Szonja. – Lesz még elég alkalmad szépen felöltözve mutatkozni – rángatta meg Dia rövidke szoknyáját.

Szonja közvetlen és vidám lány volt. Cserfességét megjelenése csak fokozta: szőke, göndör hajtincsei általában rakoncátlanul virgonckodtak szeplős arca körül. Legszebb ékessége hatalmas, zöld szeme volt, ami többnyire mosolyogva és érdeklődéssel csillogott.

Az alacsony, vékonyka lány tele volt energiával. Folyton izgett-mozgott, babrált valamivel, és ha beszélt, mindig úgy tűnt, sosem fogja abbahagyni.

Nem volt szép, de keskeny arca, zöld szemei, széles mosolya és gyönyörű fogsora összességében mégis különlegessé varázsolták.

Öltözéke még kevésbé volt összeszedett és rendezett, mint hajkoronája. Sem a színek, sem az anyagok harmóniája nem jellemezte ruhaválasztását, bár az egyes darabok külön-külön igazán impozánsak voltak.

– Az első nap és megismerkedésünk örömére ihatnánk valamit – vetette fel Dani egy kellemes, reptér melletti kávézóra mutatva.

– Hát, nem is tudom – nézett Anna az órájára –, nekem ma még lenne egy kis dolgom.

– Ugyan, drágám, itt az ideje, hogy gyakorolj – legyintett Dia, hátrasöpörve vörös hajzuhatagát.

– Gyakoroljak? Mit? – nézett rá a lány ijedten.

– Egy légitársaságnál dolgozni biztosan nem a rendszerességről és a kiszámíthatóságról szól. Hallottad Emmát. Késések, leragadások… Ne tervezz arra a napra, amikor repülsz.

Dia feltűnő jelenség volt. Ha egy nő tisztában van szépségével és bájaival, azt remekül képes hangsúlyozni. Nos, Dia nem csak felismerte saját bájait, tett is róla, hogy ezek senki figyelmét el ne kerüljék. Kihívó öltözéke, lehetetlen magas sarkú szandáljai, szűk szoknyái, mélyen dekoltált felsői, erős sminkje elsősorban a férfiak tekintetét vonzotta a megfelelő pontokra. Arca különlegessége már önmagában is feltűnő volt. Vastag, érzéki ajkak, nagy, mandulavágású szemek, mindez vörös, dús keretben…

Folyamatosan működésben lévő detektorként pásztázta a másik nem épp utána vágyódó tagjait.

– Azt hiszem, Dia, ez a felhívás csupán annak szólt, hogy ne lepődjünk meg, ha ez előfordulna. Tudomásom szerint a pilóták és a légikisasszonyok szigorú munkaidő-beosztás szerint dolgoznak, aminek betartása törvényeken alapul. – Anna teljes meggyőződéssel és nyugalommal állította ezeket az alaptalannak valóban nem nevezhető tényeket.

– Igen, drágám – így Dia –, de ezek a törvények azt is szabályozzák, miként lehet eltérni igen rugalmasan az egyébként valóban szigorú munkarendtől.

– Szerintem ne találgassunk, úgyis meglátjuk majd, mi a helyzet – szólt közbe Szonja, érzékelve a kibontakozó feszültséget. – Mindenesetre én ezentúl nem vásárolok bérletet sehová. – Talán ez a mondat már nem kellett volna, ha valóban a feszültség eloszlatása volt a cél. Anna zavartan elfordult, és előhúzta gesztenyebarna, bőrkötéses határidőnaplóját, melyet mindig magánál hordott.

Igen, Anna élete nem mondható hétköznapinak. Már a gyermekkora sem volt az. Katonatiszt édesapja, pedagógus édesanyja mellett rend és fegyelem uralkodott a családjukban. Mindennek megvolt a helye és az ideje, legyen szó az étkezésekről, a sportról, vagy akár a játékról. Anna egyik különóráról a másikra futott, szabadidejében tanult, vagy zongorázott. Kikapcsolódásként a család együtt zenélt és énekelt. Hétvégeken a testedzésre is jutott idő, amikor beültek az autóba, és teniszezni mentek barátaikkal. Minden szombaton pontban tíz órakor. Délben egy közös ebéd után Anna játszhatott a barátok gyerekeivel egy órát. A vasárnap viszont a pihenés napja volt. Délelőtt mindenki szabadon foglalatoskodhatott a szobájában azzal, amivel kedve támadt, majd ebéd után a család a nappaliban olvasott, hozzá süteményt és teát fogyasztott.

Anna el sem tudta képzelni, hogy a napjai ne legyenek hetekkel előre pontosan megtervezve. A beosztás, ami mentén az életét élte, biztonságot nyújtott. És mielőtt bárki sajnálni kezdené, ebbe a szigorú beosztásba, amit immáron felnőttként maga alakított ki, minden belefért, amire egy ifjú hölgynek szüksége lehet. Járt moziba, fogadott udvarlókat, kávézgatott barátnőkkel, hevert a tévé előtt… csak éppen pontosan tudta, minderre mely napon és hány órakor kerülhet sor.

– Tehát ki tart velem egy habos kávéra? – vette vissza Dani a szót, miután türelmesen végighallgatta az eredeti kérdését figyelmen kívül hagyó fecsegést.

– Ja, igen. Naná, ugye, lányok? – lelkendezett Szonja.

– Persze, menjünk – villantott körbe Dia, remélve, hogy a reptér melletti kávézóba pilóták is gyakran ülnek be.

– Anna, ne kéresd magad. Mi lehet fontosabb, mint velünk meginni egy kávét? – fordult Dani a dilemmázó Anna felé, aki határidőnaplójával a kezében úgy festett, mint egy csinos kis tanárnő. Ehhez kellően konzervatív öltözéket viselt, mint általában, csillogó haját gondosan a vállára fésülte, hátát kifeszítette. Kétség nem fért hozzá: eleganciája veleszületett.

– Tulajdonképpen, azt hiszem, elfogadhatom a meghívásotokat. Mára már semmi kihagyható nem maradt – ezzel becsukta határidőnaplóját, és gondolatban áthelyezte az estére tervezett nyelvtanulást hajnalra. Bár másnap szombat volt: az egyetlen nap, amikor megengedte magának, hogy nyolcig ágyban maradhasson. Persze erről már nem számolt be a társaságnak.

A helységbe Dani lépett először, majd gáláns úr módjára tessékelte be a hölgyeket.

Nagyanyáink fiatalságát idéző hangulat kerítette hatalmába őket. Pontosabban Anna fogalmazott így, a többiek pedig egyetértettek vele.

A modern kávégépeket a pult rejtette. A polcokon antik tárgyak, gyertyák, megviselt könyvek sorakoztak az ötvenes évekből származó kétdecis csatos üvegek mellett, melyekben a jól ismert málna- és narancsízű bambit árulták. Az asztalokon csipketerítő, amilyet már csak idős emberek otthonában látni. A pulton régi újságok, a falakon reklámképek az 1920-as évekből. A pult fölött egy régi, fekete-fehér tévé díszelgett: valójában egyedi gyártású, kosztümös plazma volt, amiben egész nap szemcsés némafilmek peregtek.

Rendeltek, miután leültek a kényelmes, kovácsoltvas székekre. Két presszó, egy café latte és egy fekete tea, angolosan. Szinte idejük sem jutott elhelyezkedni, a pincér már vissza is tért a gőzölgő italokkal. Ám pechjére éppen akkor lépett oda, amikor Szonja váratlanul felugrott.

– Azt hiszem, Szonja, te vagy a második ember, akit a mai napon a szívembe zártam – morogta Dia, miközben gondosan manikűrözött lábujjairól törölgette a feketét. A többiek megúszták, nem úgy a padló és a pincér.

– Ki a másik? – hebegte Szonja bocsánatkérés helyett.

– A New York-i kapitány.

– Jó kis entrée – nevetett Dani. – Bár, ami azt illeti, még ha a pincérnek inget is kell cserélnie, jól fizető vendégeknek számítunk. Rögtön két kört rendelünk. Mindenesetre az elsőre a vendégeim vagytok.

Dani csak úriemberként tudott viselkedni. A vérében volt a nőkkel szembeni előzékenység és udvariasság. Minden anyuka álma egy hozzá hasonló fiú, akinek modora, jólneveltsége nem hagy maga után kivetnivalókat. Alkata sportos, öltözéke elegáns, arca lányosan szép, amit sűrű, hullámos, fekete haj keretez és élénk, kék szempár ékesít. A látvány azt a gondolatot ébreszti az emberben, hogy vagy modell ez a férfi, vagy színész. Pedig, mint tudjuk, egyik sem. Ráadásul egyedülálló, így nemcsak a fiús anyukák álma ő, hanem a nőké is. Persze a külső nem minden…