Bornai Tibor és Bornai Tibor

Az Ecseri úti oroszlán

Rövid történetek apámról és rólam

Jaffa Kiadó

Tartalom

Előszó

Az Ecseri úti oroszlán

Hapták és abtréten

Brjanszki napló

Baba Yaga

Verekedéseink

Életrajz – megjegyzésekből összeállítva

Itt van május elseje

Valahol Oroszországban

Nagyapám és mi ketten, apámmal

Töredékek

Jaj de jó a habos…

A második törökvész (csasztuska)

Don Juan kórházba kerül

Ipp és Zorán

Durdi Haldurdi és a savanyú vetrece

A ródli és a szintetizátor

A penitencia

Optimista vagyok

Lottó

Repül a…, repül a…

A villamoson

Szigligettől Szigligetig

Nyomorúságos szélmalomharcainkból

Ki mit tud?

A nagy félreértés

Az avas tepertő

Megyünk vagy maradunk?

Barátok

Jó mulatság, férfimunka

Jelentés

Találkozásom John Lennonnal

Volt egy pillanat

Utóhang

Impresszum

Előszó

Ezt a könyvet apámmal ketten írjuk. Amit ő ír, az dőlt betűs lesz, amit én írok, az álló.

Apám 1912-ben született, és 1972-ben halt meg. Én 1955-ben születtem, és a másik dátum még titok. Mivel nemsokára véget ér a 2012. év, így ketten talán szépen körbe tudunk rajzolni és ki tudunk színezni egy évszázadot. Lássunk is hozzá!

Az Ecseri úti oroszlán

Oroszlán az Ecseri úton? Hogy kerül egy oroszlán az Ecseri útra? Hogy kerül a sivatag koronázatlan királya oda, ahol a használt gyerekkocsitól a hibás rádióig, a szakadozott könyvektől a molyos rókaboáig ócska tárgyakat adnak-vesznek az emberek?

Szép, napsütéses vasárnap reggel volt. Kézen fogtam négyéves kis fiamat, és jobb ötlet híján elindultunk azzal a szándékkal, hogy szétnézzünk az ócskapiacon, lehet-e húsz fillérért Kék Mauritiust, ötven forintért Stradivarit kapni, vagy egy százasért Bösendorfert.

A lágy tavaszi napsütés sokakat kicsalogatott a lakásból, az ócskapiac zsúfolásig telt emberekkel. Azért töltöttünk ott egy kevés időt, de mivel nem találtunk olcsón sem velencei tükröt, sem gyémánt karkötőt, elindultunk hazafelé. Ekkor vettük észre, hogy a piac falának egy lécekből és cirkuszi kocsikból összeeszkábált udvarféle támaszkodik, kapuja felett a büszke felirattal: ÁLLATKERT.

Nohát, gondoltam magamban, ki az a bátor ember, aki ezzel a pár ütött-kopott cirkuszi kocsival kíván konkurenciát állítani Budapest gyönyörű Állat- és Növénykertjének? Ráadásul itt, a város szélén? Nem lehet túl sikeres üzleti vállalkozás, az már bizonyos.

Odamerészkedtünk. A kis, bejárati kapu félig nyitva volt, gondoltam, megnézhetnénk ezt az állatkertet közelebbről. Húsz év körüli, mezítlábas legény állt az ajtóban.

– Egy forintért meg lehet nézni az állatokat – mondta diszkrét félhangosan, mintha kerülni akarta volna a feltűnést. Szolid fiatalember, gondoltam, gazdája távollétében akar egy kis pénzt keresni.

– A kisfiúért is kell fizetni?

– Természetesen.

Kikotortam két forintot az erszényemből, és átadtam a rokonszenves fiatalembernek.

Megnyílt előttünk a titkok kapuja. Beléptünk a szobanagyságú udvarra, ahol meglepő, sőt megdöbbentő kép tárult elénk. Azonnal a torkomba ugrott a szívem. Egy szépen kifejlett oroszlán napozott elnyúlva az udvar közepén. Teljesen szabadon! De nem ám egy rozzant, köszvényes öregúrról van szó! Ne afféle kimustrált, fogatlan lábtörlőjelöltet tessék elképzelni, ez egy hatalmas, kifejlett hímoroszlán volt. Se póráz, se szájkosár, teljesen szabadon sütkérezett a napon, és ahogy beléptünk, lustán felénk fordította a fejét. Tetőtől talpig végigmért bennünket.

Hát nem. Ez azért túlzás. Nem vagyok éppen gyáva – ez a háborúban is bebizonyosodott –, de ami sok, az sok. A gyereket ösztönszerűen magam mögé rántottam, és közben fél szemmel kiszámítottam, mekkorát kell ugranunk szükség esetén. Kivert a veríték, és mozdulni sem mertem. Egy pillanatra még az is átfutott az agyamon, hogy fog ez festeni a holnapi újságok baleseti hírei között: „Megette egy oroszlán az Ecseri úton!” Őrület. Nem tudom, lehet-e egy oroszlánnal farkasszemet nézni, mindenesetre hosszú másodpercekig meredtünk egymásra az állatok királyával. Aztán eszembe jutott, hogy talán itt van még valahol az a suhanc.

– Apuskám – szólaltam meg csendesen. Hangosan nem mertem kiabálni, nehogy az oroszlán esetleg félreértse. – Csak nem gondolja komolyan, hogy én ezzel a vadállattal a hátam mögött fogok gyönyörködni a maga állataiban?

A fiatalember mellénk lépett.

– Nem bánt ez, ne tessék félni. Nyugodtan tessék nézelődni, mintha ott se lenne.

– És ha véletlenül rálépünk a farkára? Félek, nem lenne időm magyarázkodni. Dugja el valahová ezt a bestiát, vagy be se megyünk!

Hangom erélyesen csengett. A suhancon látszott, hogy azt gondolja, na tessék, már megint egy háklis kuncsaft. Aztán mégis eszébe juthatott, szüksége van arra a két forintra, mert nem vitázott tovább, hanem elkiáltotta magát.

– Pista!

Erre egy egészen váratlan zugból előkerült egy hasonló öltözékű másik ifjú is. Rövid megbeszélés után az egyik a mellső lábánál, a másik a hátsónál fölnyalábolta az oroszlánt, keserves verejtéket izzadva beemelték a ketrecbe, mint egy szőnyeget, és rázárták a rácsos ajtót.

– Na, tessék. Így már jó lesz? – kérdezte a nem Pista, és a bajusza alatt még hozzátette: – Úgy látszik, az úr kissé ideges.

Az eddig angyali nyugalommal viselkedő vadállat most, hogy elvesztette a szabadságát, elvesztette a higgadtságát is, és bömbölni kezdett.

– Ne haragudj, öregem – mondtam neki, most már öntudatosabb modorban –, de ebben az esetben sokkal jobb mindkettőnkre nézve, ha te vagy ideges, és én vagyok nyugodt.

Ezután megnéztük az egész menazsériát. Volt két oroszlán, egy medve, egy mosómedve, két farkas és három majom. Nem sok, de amikor már kívül voltam, és gondolkodtam az eseten, be kellett látnom: nem volt igazam, amikor a kis vállalkozást lebecsültem, mert legalább olyan izgalmas élmény volt az Ecseri úti állatkert, mint a városligeti.

(1959)

Negyven év telt el azóta, hogy apám meghalt. Régi iratok között kotorászva találtam rá erre az írására. Apámnak szokása volt leírni azokat a fontosabb dolgokat, amelyek megtörténtek vele. Persze, én voltam az a kisfiú, aki ebben az elbeszélésben szerepel. Életem első nagy kalandja idején négyéves voltam, tehát ez a történet most ötvenhárom. Bevallom, nem emlékszem arra a vasárnap délelőttre. Talán abban a pillanatban nem is érzékeltem, mekkora veszélyben vagyunk.

Apám már régen nem foghat kézen, de néha, amikor az élet megpróbáltatások elé állít, úgy érzem, mintha még ma is az ő háta mögül kukucskálnék elő, azt lesve, támad-e az Ecseri úti oroszlán…

Hapták és abtréten

Abban a gyönyörű, vörös téglás, cifra tornyos bérházban laktunk, ott a Nagyvárad téren. Olyan az nekem még ma is, mint egy mesevár. Kastély, ahol a király lakik. Számomra nagyon valószínűnek tűnt, hogy éppen az én apám a király, anyu a királynő, én meg a kis trónörökös, aki azért nevelkedik szerény körülmények között, hogy amikor majd apja után a trónra lép, már ismerje a nép ezer gondját-baját, és így jó uralkodó váljék belőle.

Egy királyfi neveltetéséhez elengedhetetlenül hozzátartozik a katonáskodás. Ez nálam úgy kezdődött, hogy apám a közeli Kun Béla térre járt velem, amelyet nem sokkal korábban még Ludovika térnek hívtak, én viszont „katonás játszótérnek” neveztem, mert akkoriban a laktanya még működött, és sok katonai teherautót meg oldalkocsis motorkerékpárt lehetett ott látni. A katonáson hintáztam, biciklizgettem és homokoztam. Egyszer, amikor apámtól megtudtam, hogy a Föld közepében forróság honol, és minél lejjebb ásunk, ez annál jobban érezhető, én olyan mély lyukat fúrtam lefelé a homokozóba, hogy a végét már csak úgy értem el, ha vállig eltűntem a talajban. Úgy éreztem, ott lent, az alján valóban melegebb van. Egy kicsit. A tudományos tétel tehát a katonás játszótér homokozójában igazolást nyert.

Ha a biciklivel elestem, apám azt mondta, katonadolog. Nem sejtettem, hogy ha egy katona elesik, az nem csupán annyi, hogy lejön a bőr a térdéről. Az enyémről lejött, apám pedig odahívott a padhoz, ahol üldögélt, és kérte, emeljem fel a lábam. Száját a sebre tapasztotta, és kiszívta. A vért kiköpte a pad mellé, a földre, aztán újra szívta. Ezt én meglehetősen gusztustalan dolognak találtam, de egy baka engedelmességgel tartozik az őrmesterének. Apám nyilván a fronton tanulta ezt a fertőtlenítési módszert. Vagy még korábban. Mindenesetre ez után a procedúra után a sérülésem sosem gyulladt be.

A térről akkor indultunk haza, amikor megjelent a lámpagyújtogató bácsi. Hosszú rúdjával megállt a gázlámpák oszlopai alatt, és némi motoszkálás után az üvegbura belsejében fény derengett fel. Ez volt a jel, és mi kisétáltunk az Üllői útra.

Szemben, a zebra túlsó végénél volt egy kis cukrászda. Apám azt mondta, még kicsi vagyok, nem kaphatok fagylaltot, mert torokgyulladásom lesz. Egy kis tölcsérbe tejszínhabot kért, azt eszegettem, miközben áthaladtunk az Ernő utca és a Mihálkovics torkolatánál a Nagyvárad tér felé. Egyszer a cukrászda ajtajában apám kezembe nyomta a pénzt, ötven fillért, hogy vegyem meg magamnak a tejszínhabomat. Ő kint maradt a járdán, és rágyújtott. Én bementem, és szétnéztem. Nagyon szerettem volna igazi fagylaltot. Úgy találtam, az egyikféle fagyi – a citrom lehetett – nagyon hasonlít a tejszínhabhoz. Ugyanolyan fehér. Összeszedtem minden bátorságomat, és olyat kértem. Apám persze azonnal gyanút fogott.

– Mutasd csak! – kérte el a tölcsért, és belenyalt. – Ez nem tejszínhab…

Féltem, hogy nagy szidás következik, de nem következett. Apám visszaadta a fagyit, és én boldogan nyalogattam tovább. Úgy éreztem, apám szemében most lettem kis pisisből valódi kisfiú. Bakából közlegény.

Otthon gyakran kaptam vacsorára katonákat. A szelet kenyeret anyu kockákra vágta, és mindegyik tetejére szalonna került, én pedig vidáman elpusztítottam az egész sereget.

Sok ólomkatonám volt, és ezeket gyakran állítottam csatasorba a szőnyeg széle mentén. Ha rajzoltam, az legtöbbször csatajelenetet ábrázolt. Ha egy puska vagy ágyú eldördült, a lövedék útját szaggatott vonallal jeleztem a képen. Amúgy volt igazi puskám is, amely tapadókorongos végű hurkapálcikát lőtt ki. Ha jól céloztam vele, a gumikorong a falhoz vagy a szekrény oldalához tapadt, anyukám közepesen nagy örömére. Hiába, úgy látszik, helyes az elképzelés, hogy az ember az anyaméhben megismétli a törzsfejlődést, kibújva pedig az emberiség történelmét. Aki a csatározásra való hajlamot nem növi ki hét-nyolc éves korára, abból lesz a háborús bűnös.

Mindenesetre az, hogy a környező házak oldalán rengeteg golyó ütötte nyom éktelenkedett – apám azt mondta, ötvenhatból –, a lövöldözést számomra a könnyen bekövetkező valóság szintjére emelte. Ha túlságosan lassan öltözködtem, apám azt mondta, katonáéknál ezt majd sokkal gyorsabban kell csinálni. Katonáéknál. Ahol, ha azt kiáltja valaki, hogy „Hapták!”, össze kell csapni a bokát, és vigyázzba kell merevedni. Ahol, ha az ember rossz fát tesz a tűzre, száz fekvőtámasz a büntetés.

Néha, amikor már túl sokat nyúztam apámat, nem hagytam élni, a nyakán lógtam, megakadályoztam az olvasásban, vagy valamilyen egyéb módon tettem lehetetlenné a nyugalmát, ő szigorúan rám nézett, kinyújtott mutatóujjával a másik szoba felé mutatott, és azt mondta: „Abtréten!”

Ez volt ez első német szó, amelyet megtanultam.

Brjanszki napló

A brjanszki erdők alatt

A roncsolt rétek peremén

mint füstokádó vaskutyák,

hörögve huhogtak halált

a szűkölő gyalog stukák.

Csípett a füst, a hullabűz,

pillánkon ágyú korma ült,

föl-fölvillant az esti ég,

s ha néha-néha kiderült,

ámulva láttam ugrani

a halottnak hitt társakat.

S vonyítva szöktek szanaszét,

mint szárnyszegett túzokcsapat…

Pattanva, szökve magam is,

– hajdan a csatakos csalit

bozótja látta szökni így

játszódó indiánjait –

a roncsolt réten törtem át,

tüdőm, mint fújtató, zihált,

kiáltva hívtam Máriát,

és édes egyszülött fiát,

és akkor elrepedt a Nap.

Mint vértől vemhes csobogó,

a vállam sziszegve verte át

egy füttyös gépfegyvergolyó.

1943. október 9.

Minden nap van cirkusz, minden nap van egy-két halott és sebesült. Ha sokáig itt leszünk, szépen elfogy a zászlóaljunk.

1943. október 10.

Kemény napjuk volt Szabó zászlós úréknak. Tegnap délelőtt kilenckor négy karszalagos milicista közeledett az úton. Az őr, egy román, megállította és igazoltatta őket. Míg az egyik iratokat szedett elő, a másik a háta mögé került, fejbe ütötte, és letépte a puskát a válláról. Az őr nem esett össze, jajgatva és a fejét fogva támolygott a bunker felé. Felemelt karjába forgópisztollyal belelőttek, aztán az ajtót felrántották, és pisztollyal lőni akartak. A pisztoly csütörtököt mondott. A másik milicista kukoricagránátot dobott be az ablakon. A kézigránát nem robbant fel. A harmadik aknát dobott a küszöbre. Az akna nem expodált. Ekkor Bartos tizedes magához tért meglepetéséből, és egy magyar gránátot dobott ki az ajtón. Ez felrobbant, és megmentette a helyzetet. A milicisták futni kezdtek az erdő felé, a mieink kiugrottak a futóárokba, és egy részük lövöldözni kezdett a menekülő partizánok után, más részük pedig ingben-gatyában szétszaladt a terepen. Mivel ezekről a lövöldözők nem tudtak, rájuk is tüzeltek. A segítségül közeledő szakasz is rájuk tüzelt, és a partizánok is. Eredmény: három sebesült és egy csomó szétlőtt konzerv. A partik közül a pisztolyost szitává lőtték, a pisztolya itt van a zászlóalj-parancsnokságon.

1943. október 13.

Elhurcolkodunk Oszipovicsiből. Hála Istennek. Remélhetőleg ennél jobb helyre kerülünk. Itt a partik már nagyon elszemtelenedtek. Birkózzon velük a német sógor.

1943. október 14.

Marija a legérdekesebb Novo Grasnón. Durva, erős, a férje partizán a közeli erdőben, de gitározni tud, és a világpolitikáról tökéletesen van tájékozódva. Azt mondják, annyi férje volt már, hogy nem is tudja számon tartani. Kommunista érzelmű, és ezt nyíltan be is vallja. Érdekes, hogy sok ilyesféle ember él errefelé. Egyrészt meglepően tájékozottak, másrészt durvák, primitívek. Egész jól lehet egy embernél következtetni a vörös nevelésére. A külsőségekre keveset adnak, csak a lényegre ügyelnek. Meglátszik ez akkor is, ha egy orosz és egy magyar fegyvert összehasonlítunk. Az orosz gyakran nagyon jó, a célnak jobban megfelel, mint a mienk, de semmi csiszolás, semmi szépítés nincs rajta. Házaik kívülről csúnyák, de a lakás belül barátságos. Majd minden helyen van gitár vagy valamiféle zeneszerszám. A férfiak – és gyakran a nők is – rosszul öltözködnek, de mindenkinek megvan legkevesebb nyolc iskolája.

1943. október 16.

Végre megindultak a váltások. Ma negyven boldog ember hazaindul. Mindenki boldog, az is, aki nem érdekelt a dologban. Remény van rá, hogy ha előbb nem, de januárra a januáriak is hazakerülnek.

1943. október 17.

Negyven ember megint útnak lett indítva. Megy minden, mint a karikacsapás.

1943. október 18.

A harmadik negyven is elindult haza. Másfél évi szenvedés után két hét boldogság. Sokat kell fizetni mindenért.

1943. október 19.

Novo Grasnóról elindultunk gyalog, vissza, Oszipovicsibe vagonírozni. Az állomáson postát kaptam. Édesanyámtól születésnapi gratulációt, Artúrtól levelet, könyvet, és a Drehertől megnyugtatást, hogy kis üzletünk el lesz látva áruval. A körülményekhez képest egész jó születésnapom van.

Artúr, teljes nevén Saál Artúr, apám nagybátyja volt. Nagyanyám testvére, aki apja helyett apja volt az én apukámnak. Szinte ő nevelte fel, miután nagyapám az első világháborúban, annak is a legelején, eltűnt az orosz fronton. Apám kétéves volt akkor. Szegény Artúr, akinek ezt a levelét megtaláltam, sem élt már sokáig. Auschwitz.

Íme a levél:

„Kedves Tibi!

Szerencsés flótás vagyok (egyébként ezt a című filmet néztük meg ma Stefivel [nagyanyám] a Baross-Bodográf moziban), hogy egyszerre egy levelet és egy lapot kaptam tőled éppen ma. Persze kapva kaptam utána. Fején találtad a szeget, amikor azt írod, hogy utolsó levelem írásakor kihullt a toll a kezemből, mert csakugyan majdnem úgy történt. Azóta azonban megígértem neked, hogy csak lapokat fogok írni gyakrabban, aminthogy írtam is azóta néhány lapot, rövidebb időközökben, mint azelőtt, ezekből azonban csak egyről írod, hogy megkaptad. Olvasom leveledből, hogy te is mozizol; jól tesszük, igaz-e? Csak legalább ti is megkapjátok a belépti díj ellenértékét, kétórai fűtést-világítást.

Tegnap itt olyan csúnya havas esős idő volt, hogy önkéntelenül rád kellett gondolnunk, nem kell-e ilyen időben a havas lében szórakoznod. Apropos! Züllünk! Tegnap a Vígben voltunk, a Két boldog hét című vígjátékot néztük meg. Hogy jó darab volt-e? Hát persze, hogy az volt. Kelemen Éva volt a főszereplő, s nagyon jól játszott a többi szereplő is. Kelemen Éva Gaál Franczi-szerű színésznő, a szerepe is olyan volt. Mindkét darab, a film is, ez is, könnyű fajsúlyú volt, de hát a fő cél, a felejtés és nevetés, két órán át el volt érve. Egyebet pedig nem kívánhatunk. Az idők úgyis olyanok, nemigen vagyunk arra hangolva, hogy mély bölcsességű dolgokon bolhászkodjunk. Én a Vígben a Warrenné mesterségére akartam jegyet váltani, de nem volt, a Hamletre a Madách Színházba sem kaptam jegyet, vasárnap pedig mindenképpen színházba akartunk menni, és így nem maradt más választás, mint a Vígbe menni. A Vígről jut eszembe, miért nem igyekszel haza, téged egy hónap óta már a harmadik behívóval keresnek? Egyszer rendőr is keresett, nem vagy-e a lakásban valahol. Amikor pedig Gizi [apám első felesége] kint volt Pesthidegkúton, hogy a mellékleteket visszakérje, ott azt mondták neki, hogy te önként jelentkeztél. Nem egészen értem ezt a dolgot. Leveledben a szűcsszakmáról érdeklődöl [apám egyik tanult szakmája], aminthogy ez illendő is. Mint elsőrendű szabász, bizonyára jól elhelyezkedhetnél. Nem sokat tudunk egyébként a szakmáról. Bizonyára jól megszedhetik magukat, azt hiszem, különösen Weingart gazdád… Másrészt bizonyára nagy beszerzési nehézségekkel kell a szűcsöknek megbirkózniok.

Én nem ismerem azt a dalt, amelyet leveledben idézel [»Minden elmúlik egyszer, minden végéhez ér, s minden december új májust ígér…«], de ez nem zárja ki azt, hogy teljes szívemből ne kívánjam »május« mielőbbi eljövetelét. A »hetven deka lecsókolbász, fehér cipóval« című idézetedre is szívrepesve gondolok vissza, és bárcsak megint fejlődnénk vissza erre a nívóra! Olcsó kolbász most is van, de tíz deka nem tizenhat fillérbe kerül, hanem többe. A fantáziádra bízom, mennyibe. De milyen szép irodalmi, költői nyelvezettel írtál ezekről a dolgokról! Az allegóriák és filagóriák (nem így nevezik?) csak úgy hajtják egymást! Neked mégiscsak kellett volna irodalommal, költészettel foglalkoznod, amint azt már annak idején mondtam neked, no de sebaj! Ami késik, nem múlik, még pótolhatod a mulasztottakat. Bizonyára sok impresszió marad meg ottani időzésedből, és így bizonyára lesz elég érdekes anyagod.

A Tibi druszádat is elvitték, ugyanolyan hirtelen, mint téged, körülbelül három hónap előtt. Találkoztál-e azóta Deák bajtársaddal, szalonnád megemésztőjével?

Hát, valamit az üzletről. Tél van, minden elég gyengén megy. A töksütés nem vált be, a gesztenye dettó, és a sült krumpli szintén nem. Legjobban valószínűleg a szalonna-, libamáj- és oldalassütés mozogna (utóbbi valószínűleg sütés nélkül is). De hát idáig csak az étvágyunk száll, nekünk is, a vevőknek is. A cukor sem mozog valami nagyon. Képzeld! Stühmer-féle Sylviánk van, amivel kevés kereskedő dicsekedhet Pesten! Éppenhogy veszik. A többi cikk is éppenhogy, tessék-lássék. De hát ez volna a legkisebb baj, csak te mozognál valahogy hazafelé. Eszembe jut egy bölcs mondás, a »Jobb ülni, mint állni!« mintájára: »Mindenütt jó, de legjobb otthon!« Szívleld meg ezt a jó tanácsot (tudom, nem rajtad múlik), és e szerint igyekezz.

Tolnait és más effélét majd összegyűjtünk, és elküldjük. Ezt nyilván kék cédula nélkül is lehet küldeni. Szóval a szabászkönyvet egyelőre nem küldöm, csak külön utasításodra. Nem is tudom, később érdemes lesz-e küldeni, hátha elvész, és ez úgyszólván pótolhatatlan, másrészt kérdés, lesz-e mindig és huzamosabb időn át alkalmad és időd azt böngészni, mert hiszen tapasztalatból tudom, milyen hosszadalmas és teljes figyelmet igénylő munka annak áttanulmányozása. Egyelőre van is már egy ilyen, szintén minden figyelmet igénylő könyved és tanulmányanyagod, a sakk-könyv. Nem jó egyszerre sokfélébe kapni, mert egyik a másiknak csak rovására történhetik.