PAPP ISTVÁN

A magyar népi mozgalom története

1920-1990

Jaffa Kiadó

Ankának és Pankának.

Tartalom

Prológus

1. A magyar populisták

2. Boór Bálint báránykái

3. Az alvó népek zörgetése

4. Néma forradalmárok

5. Az útkeresés stációi

6. A hatalom sáncai és a népbíróság asztalai

7. A História veres csikója

8. Epilógus – A népi hagyomány őrzői a Kádár-korszakban

Bibliográfia

Impresszum

PROLÓGUS

Ha Magyarország modern kori történetéről esik szó, akár szakmai közegben, akár baráti társaságban, igen sok esetben valamilyen hanyatlástörténet kerekedik ki a beszélgetésekből. Mintha számolatlanul buta, rosszindulatú, erkölcstelen, kalandor politikusok határozták volna meg az ország életét. Ritkábban esik szó azokról a személyiségekről, csoportosulásokról, amelyek értelmes, koherens reformprogrammal álltak elő, netán képesek voltak e program bizonyos elemeit megvalósítani. Meggyőződésem szerint a magyar népi mozgalom a XX. századi magyar történelem azon jelenségei közé tartozik, amelynek a teljesítménye sokkal jobb, mint a jelenkori emlékezete. A népi mozgalom elitjéhez tartozók – Németh Lászlótól kezdve Kovács Imrén át Bibó Istvánig – megpróbáltak a Trianon utáni Magyarország legégetőbb gazdasági, szociális, művelődési és külpolitikai problémáira választ találni. Ezt kétségkívül nem a hagyományos jobb-bal felosztáshoz kötődő ideológiák mentén tették, hanem egy általuk „harmadik útnak” nevezett eszmeiség jegyében.

Jelen kötetben arra vállalkoztam, hogy a magyar népi mozgalom teljes történetét áttekintsem, a szellemi elődök munkásságától kezdve a népi hagyomány őrzőiig bezárólag. A történet kezdőpontjául 1920 kínálkozott, amely esztendő csaknem egybeesik Szabó Dezső közéletbe való berobbanásával. Vizsgálódásomat az 1990-es választásokkal zártam le. Az utóbbi döntésemet nem csupán a történeti elemzéshez szükséges időbeli távolság indokolta, hanem az is, hogy a rendszerváltás után a magukat a népi mozgalom örököseinek feltüntető politikusok, pártok, személyek, folyóiratok történetének feldolgozása még szinte el sem kezdődött. E nélkül pedig nagy felelőtlenség lett volna bármilyen releváns áttekintést adni.

Ez a könyv elsősorban azt kívánja bemutatni, hogyan és miért született meg a népi mozgalom, illetve hogy legfontosabb tagjai milyen elgondolásokat fogalmaztak meg, és milyen reformokat láttak szükségesnek 1945 előtt és után. Igyekszem áttekintést adni a legfontosabb vezető értelmiségiek életútjáról, Bibó Istvántól kezdve Veres Péterig. Mivel elsősorban magára a népiségre koncentrálok, ezért más politikai pártok, értelmiségi csoportok, irányzatok róluk alkotott véleménye csupán korlátozott mértékben jelenik meg. Ebből adódóan könyvem nem a népi-urbánus vita története. Ennek a – véleményem szerint messze jelentőségén felül értékelt – viszonyrendszernek a históriája egy másik könyv témája lehet. Nagyon fontosnak tartom, hogy a népi mozgalom történetét egészében lássuk, mivel egy-egy szakasz önmagában csak nehezen érthető meg. Szabó Dezső, Németh László, Veres Péter elgondolásai, meglátásai, véleményei olyan népi íróknál, politikusoknál is megjelentek, mint a fiatalabb nemzedékhez tartozó Kovács Imre, Szabó Zoltán vagy Bibó István. A népi mozgalmon belül egyszerre létezett a táboron belüli emberi és alkotói szolidaritás, dacára a nem egy esetben jelentős politikai véleménykülönbségeknek. Ezeket a szempontokat mindvégig igyekeztem érzékeltetni.

A magyar népi mozgalom helyét a populizmuson belül jelöltem ki, ennek okairól és indokairól az első fejezetben írtam. Ezt követően nagyjából kronologikus rendben haladva, de a szigorú időhatárokhoz nem mindig ragaszkodva mutattam be a mozgalom történetének egyes korszakait. Igyekeztem az arányosságra törekedni, ezt az egyes fejezetek eltérő hossza is kifejezi. A mozgalom csúcspontját az 1939 és 1949 közötti időszakban érte el, ezt megelőzően az erőgyűjtés, ezt követően pedig a lassú szétoldódás jelenségével találkozunk. Népi mozgalom alatt döntően az 1930 táján indult, többek között Illyés Gyula, Féja Géza, Kodolányi János vagy Veres Péter nevével leírható csoportosulást értem. Az 1970-es években kibontakozó második hullámot más jellegű politikai irányzatnak tartom, ezért esetükben a népiek második nemzedéke vagy még inkább a nép-nemzeti ellenzék megnevezést vélem indokoltnak. Bár a köznyelvben, sőt a politológiai-történeti szakirodalomban általánosan elfogadott az utóbbi csoportosulást is népieknek hívni, mégis lényegesnek éreztem a különbségtételt. Ennek okairól az utolsó fejezetben olvashat a kedves érdeklődő.

Munkámban az egyes idézeteknél használtam csak lábjegyzeteket, a konkrét fejezetekhez tartozó szakirodalmat és esetleges levéltári forrásokat a szöveg végén adtam meg. Ezzel együtt jelen írás nem csupán a művelt nagyközönséget, ezen belül a fiatalabb, az 1990-es rendszerváltás után felnövő generációkat célozza meg, hanem megpróbáltam Borbándi Gyula klasszikus és már első magyar nyelvű kiadását tekintve is csaknem harmincesztendős monográfiáját követően újragondolni, újraértelmezni a népi mozgalom históriáját a szakma számára is. Bár a könyv hangvétele és stílusa sokkal oldottabb és kötetlenebb, mint amit az akadémiai standardok megkívánnak, a könnyebb befogadhatóság és olvashatóság érdekében nem mondtam le a pontosságról és az adatgazdagságról. Ezért remélem, hogy munkám kézikönyvként is olvasható, akár érdeklődő középiskolások vagy egyetemi hallgatók számára is.

Minden könyv, de egy népi mozgalomról szóló munka bevezetése különösen hiányos lenne, ha nem esne szó a szerző személyes kötődéseiről. Erről legyen szabad elmondanom egy gyermekkori történetet. Hét-nyolc esztendős koromban egy reggeli alkalmával azt kérdeztem édesanyámtól, hogy nagymamám paraszt-e. Még ma is előttem van a döbbent csend, és az azt követő feddés: kisfiam, ne mondj ilyet, különösen mások előtt. Pedig számomra nagymamám, akivel együtt éltünk, s akinek élete a kert művelésével, az állatok etetésével és a házimunka elvégzésével telt, számomra azt a paraszt nénit jelentette, akit gyerekként a televízióban a Magyar Népmesék című sorozatban láttam. Számomra a paraszt szó akkor állapot, foglalkozás volt, nem pedig dehonesztáló minősítés. Pár évvel később persze világos lett számomra, hogy Mezőtúron is parasztnak csúfolták egymást a mezőgazdasággal, állattartással foglalkozók. Éppen úgy, ahogyan Illyésnél, a Puszták népében a pusztaiak bregócsnak gúnyolták a velük egyívású pusztaiakat. Már egyetemistaként olvastam Márkus István találó megállapítását arról, hogy a paraszti igyekezet, szorgalom, küszködés legfőbb célja az volt, hogy a gyermek már ne legyen paraszt. Vagyis ez az életforma végső soron saját maga megszüntetésére törekedett. Ez az életút az, ami a népi mozgalomhoz való hozzáállásomat, irántuk való tiszteletemet és velük kapcsolatos kritikámat jelentősen, de nem kizárólagosan meghatározza.

Könyvem olvasóitól nem kérek mást, mint türelmet, megértést, érveim és kritikáim átgondolását. Semmiféle olyan szándék nem vezetett, hogy a népi mozgalom bírája vagy védőügyvédje legyek. Hogy próbálkozásom mennyire sikerült, azt értő kritikusaimra bízom. Viszont ez a munka nem születhetett volna meg sok-sok ember segítsége, tanácsa, ötlete és mindenekelőtt családom biztatása és erőt adó nyugalma nélkül. Nagyon köszönöm barátaimnak, Hermann Istvánnak, N. Pál Józsefnek, Sz. Kovács Évának és Veres Sándornak, hogy a kéziratot alaposan végigolvasták, és számos tárgyi, stilisztikai, nyelvi javítást tettek. Emellett köszönöm a Jaffa Kiadónak, hogy munkám megjelentetésére vállalkozott. Hálával tartozom mindazoknak, akik nélkül a kötet nem jöhetett volna létre, így Ablonczy Balázsnak, Bárdi Nándornak, Barta Tamásnak, Haas Györgynek, Kósa Lászlónak és Novák Attilának. Nagyon köszönöm a támogatást munkahelyemnek, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárának és a Magyar Tudományos Akadémia Irodalomtudományi Intézete Eötvös Könyvtárának.

Minden előszót nehéz lezárni, főként, ha nagyon frappáns fordulatot vár az érdeklődő. Ezért csupán arra tudok biztatni mindenkit, hogy lapozzon bátran tovább, és merüljön el az olvasás szelíd nyugalmában.

1. A MAGYAR POPULISTÁK

„Húsz- és harmincéveseket egyformán jellemzi – s első pillanatra ez az, ami élesen elválasztja őket az idősebbektől – a nemzetiségnek népi koncepciója. Nemcsak a gentry-ideológiától szakadtak el végképp, társadalmi szemléletük nemcsak a neobarokkot s annak ”úriember” ideálját taszítja el, gyakran felháborodva önmagától, hanem gyakran még a polgári életformának is ellenségei, ami azoknál, akik évek óta kívülről nézik a polgári életet, nem is csodálható. Leszámoltak magukban azzal, hogy a polgári osztály kialakításától nemzetünk végképp elkésett s ma már máshunnan nem remélhetünk életenergiákat, mint a volt jobbágy, a paraszt, kisgazda, falusi rétegekből.”{1}

1933 utolsó hónapjaiban vetette papírra ezeket a gondolatokat Szekfű Gyula, amikor a Három nemzedékhez csatolt fejezetekben mérlegre tette az 1918/19-es forradalmak bukása óta eltelt csaknem másfél évtizedet. Kedvenc metaforájánál maradva, a pályája delelőjén álló tudós azt a negyedik nemzedéket kereste, amely Széchenyi István korától számítva lassan felválthatná a történelmi Magyarország megszűntének minden kínját és keservét vállán hordozó harmadikat. Bár az egyre jobban látható újabb generációtól megtagadta a nemzedéki kategóriát, azt kétség kívül megérezte, hogy a magyar politika- és eszmetörténet új jelenségével van dolga. Szekfű a magyar népi mozgalom születéséről adott hírt, elsősorban azoknak a keresztény-középosztálybeli olvasóknak, akik tőle remélték a jövőre vonatkozó iránymutatást. A jelzés nem volt elkésettnek mondható, hiszen a népiek csoporttá, táborrá szerveződése csupán egy-két évvel korábban indult meg, és előzményei sem nyúltak vissza egy évtizednél régebbre. De kik is voltak ezek a fiatal értelmiségiek, akik mind a hagyományos jobboldaltól, mind annak polgári-liberális ellenzékétől, és tegyük hozzá: a Szekfű által nem említett szociáldemokratáktól is eltérő politikai eszmevilágot, illetve abból következő politikai cselekvést képviseltek, és bontakoztattak ki a következő évtizedekben?

A népi mozgalom emberi viszonyait, szervezeti kereteit, egyáltalán: a politikai térben betöltött helyét tekintve a huszadik század magyar históriájának egyik legszínesebb és legbonyolultabb jelensége. Éppen mozgalom mivoltából adódóan nem kapcsolódott egyértelműen és kizárólagosan egyetlen politikai párthoz sem, elitjének tagjai és lelkes hívei szélsőjobbtól szélsőbalig a paletta minden árnyalatát megjelenítették. Ha a mozgalmat vizuálisan szeretnénk ábrázolni, akkor olyan egyenetlenül szőtt hálót képzeljünk el, amelyben kisebb-nagyobb lyukak és sűrű szövetdarabok váltakoznak. Ráadásul időről időre újraszőtték ezt a hálót, amelyből csak nagyon szélsőséges esetben lehetett kihullani. Éppen ezért azt tartjuk a leghasznosabbnak, ha először a politikatudomány által leírt ideológiák között, vagy még inkább azokhoz viszonyítva határozzuk meg a magyar népi mozgalom helyét. Így sokkal inkább érthetővé válik, hogy vezető személyiségei és az őket követők mikor és milyen programot képviseltek, hogyan viszonyultak az aktuális politikai hatalomhoz, milyen Magyarországot képzeltek el, és ehhez hol kerestek szövetségeseket. Ezekre a kérdésekre nem adható végleges, kristálytiszta válasz, de a válasz keresése önmagában segít abban, hogy ne tévedjünk el az érzelmekkel terhelt véleményalkotás sűrűjében.

A magyar népi mozgalom a populizmus fogalomkörébe sorolható, még pontosabban történetének különböző fázisai leginkább a populizmus különböző változataival ragadhatók meg. Hogy egyértelműen társíthassuk a fogalmakat, először nézzük meg mit is ért a politika tudománya, ezen belül az eszmetörténet a populizmus címszó alatt. A populus szó a klasszikus latinban népet jelentett, amelybe a római polgárjoggal bíró, nem arisztokrata férfiakat sorolták. A Római Birodalom történetében a köztársaság hanyatlásának századaiban született meg a néppárt kifejezés, amely természetesen nem hasonlítható a modern pártokhoz. A Krisztus születése előtti második században egy testvérpár, Gaius és Tiberius Gracchus földosztással akarta megszerezni a római polgárok jelentős részének támogatását a hatalomért vívott küzdelemben. Kétezer évet kellett azonban várni arra, hogy a populizmus, mint a modernség gyermeke, megszülethessen. Ehhez teljesülnie kellett annak a feltételnek, hogy az általános választójog kiterjesztése miatt nagy tömegű választó meggyőzése révén lehessen csak a politikai hatalom birtokába jutni. Míg korábban a politika alapvetően a hatalmi elitek szűk körében űzött mesterség volt, és a jórészt falvakban és kisvárosokban élő népesség ettől függetlenül élte mindennapjait, addig a modern tömegtársadalmak korában mindez alapvetően megváltozott. A politikusok egyre inkább a szavazók, a nép támogatásával gyakorolhatták csak a hatalmat. Nagyon leegyszerűsítve: a nép érzékelhető támogatásával lehetett csak szilárdan kormányozni, még a diktatúrákban is. A huszadik század legkegyetlenebb diktátorai is a nép ügyére, üdvére hivatkoztak, az Isten általi kiválasztás vagy a születési előjog többé nem számított a hatalmat legitimáló elvnek.

Ez természetesen nem azt jelenti, hogy a nyomásgyakorló csoportok, a családi-baráti kapcsolatok, a gazdasági és politikai elit összefonódása ne lenne – még a legfejlettebb demokráciákban is – tetten érhető, de a legitimációs kényszer, a nép támogatásának igazolása és bizonyítása állandó kihívást jelent a modern politikusok számára. Ugyanakkor nehéz helyzetbe került a szavazati joggal bíró polgár is, mivel egyre absztraktabb, a mindennapi élettől egyre távolabb eső, nyelvileg is egyre nehezebben lefordítható ügyekben kell állást foglalnia, és elvileg racionális döntést hoznia. Ez óhatatlanul megteremtheti, kialakíthatja az azt érzést, hogy a politikusok nem törődnek a nép ügyeivel, jobb esetben nem érzékelik, nem vesznek tudomást a hétköznapok gondjairól, rosszabb esetben csak saját pecsenyéjüket sütögetik. Ez az érzés, amely számos igaz részelemet foglalhat magában, annál erősebb lehet, minél inkább vesztesnek látja magát az egyén a modernizáció folyamatában. Különösen felerősödhet a kiszolgáltatottság, a magárahagyatottság érzete azokban az országokban, amelyek a fejlett világ perifériáján találhatók, így állandó felzárkózási kényszer nehezedik rájuk. Az ún. fejlett országokban pedig a társadalom azon tagjai, csoportjai érzik magukat elsőrendűen magukra hagyatva, akik és amelyek hagyományos, számos esetben vidéki, kisvárosi életformát folytatnak, a mezőgazdaságból, kiskereskedelemből, kisiparból élnek, szorosabban kötődnek a természethez, a világot nem vagy nem kizárólag racionálisan, hanem spirituális, vallásos magyarázatok alapján próbálják megérteni.

Ezek a tényezők érthetővé teszik, hogy a világ mely részein születtek jelentős, nem egy esetben a politikai életet mindmáig befolyásoló és meghatározó populista mozgalmak. A továbbiakban ezeket vesszük nagyító alá. Az amerikai, az argentin, a finn és az orosz populista mozgalmak számos olyan közös jegyet mutatnak, amelyek a magyar népi mozgalom esetében is fellelhetők, így a mozgalom karakterét, vezetőinek és híveinek gondolkodását is megmagyarázzák. Elöljáróban szeretnénk leszögezni, hogy a populizmus fogalmát problematikus mivolta ellenére elválaszthatónak és elválasztandónak érezzük attól a jelenségtől, amely az 1980-as években lépett fel Európa számos országában. Erről és a populista kifejezés inflálódásáról még ejtünk szót.

{1} Szekfű Gyula: A három nemzedék és ami utána következik. Reprint, Maecenas, Budapest, 1989, 446-447.