Rados Virág

A visszakapott élet

Jaffa Kiadó

Tartalom

I. RÉSZ: HALÁL ÉS SZERELEM

II. RÉSZ: A KOPASZ MENYASSZONY

III. RÉSZ: KAPCSOLATI HÁLÓK

IV. RÉSZ: MINDIG CSAK TÚLÉLNI

Impresszum

Férjemnek, aki feltétel nélkül hisz bennem

I. RÉSZ:
HALÁL ÉS SZERELEM

1.

Hallottam a telefonban, hogy Nagymama fullad.

– Nagymama, a hangod! – kiáltottam ijedten.

– Mi van… vele…? – Nagymama kapkodva vette a levegőt.

– Hallom, hogy zihálsz, te nem szoktál így beszélni.

Máskor oly energikus nagyanyám elesetten válaszolt: – Nincs… énnekem semmi… bajom…, te csak ne izgulj… értem.

De én már tudtam, hogy nagy baj van. – Nem vagy jól! Légy szíves, holnap ne menj sehová! Nehogy megmászd nekem a két emeletet!

– Jaj, Ritácskám… nekem muszáj… kimennem… nem bírom a… bezártságot. Ma is… elvoltam… a fodrásznál…

A szavak közti szünetekben továbbra is a riasztó, furcsa zihálást lehetett hallani. Akkor már a fejemet fogtam.

– Fodrásznál voltál, ilyen állapotban? De Nagymama, kibírsz egy napot, amíg kipihened magad!

– Le kell mennem… a piacra. Nincs… itthon… semmi.

Előkotortam egy papirost az íróasztalfiókból.

– Akkor most szépen lediktálod, mire van szükséged, és én bevásárolok neked. Holnap délelőtt felviszem, amit kérsz.

– De… itt a Hunyadi… piacon… friss minden…

– Na és? Én pedig a Lehel mellett lakom, úgyhogy kifogás nincs.

És Nagymama, továbbra is nagy erőfeszítéssel szedve a levegőt, lediktálta: zöldség, félbarna kenyér, cukor, joghurt. Remegő kézzel írtam a listát, majd, amikor a végére értem, fel sem fogtam, mit mondok, búcsúzóul belemotyogtam a telefonba:

– Nagymama, vigyázz magadra. Mi lesz velem nélküled?

Annyira feldúlt voltam, észre sem vettem, milyen esetlen mondat bukott ki belőlem. Bontottuk a vonalat, de a rémület megmaradt. Nagymama sosem betegeskedett, mindig majd kicsattant az életerőtől. Mi történt?

Rossz előérzettel feküdtem le aludni. Rá gondoltam, arra az emberre, akit a világon a legjobban szeretek; az egyetlenre, akiről tudtam, ő is ismer és szeret. Anyám több mint hét éve halt meg, azóta alakult ki bensőséges viszonyunk. Nem is nagyanya–unoka kapcsolatban voltunk, hanem mint két jó barát, akik mindig kicserélik titkaikat. Ha örömöm volt, ha bánatom, hozzá futottam.

Ő volt a családi találkozók biztos pontja. Szombatonként apámmal és három testvéremmel, később a lányok férjeivel, gyerekeikkel, az ő hatalmas, Andrássy úti lakásában jöttünk össze. Nagymama főzött: maceszgombóc-leves és rántott csirke hagymás krumplival volt a menü, hozzájuk fűszernek a család zsivaja. Mindannyian egyszerre fújtuk a mondókánkat, nagyanyánk asztalánál felszabadultak voltunk, senkitől és semmitől nem zavartattuk magunkat. Mindenki igyekezett mindenkit túlharsogni. Az ebéd után sütemény volt a desszert, tejszínhabbal.

Egyszer Dávid öcsém keverte fel a habot, menet közben bele-belemártva az ujját, mire Nagymama rákiáltott:

– Ne nyaljad, verjed!

És mi dőltünk egymásnak a röhögéstől.

Valójában ezek a szombatok kis ünnepi alkalmak voltak, amelyek fényesen ragyogtak ki mindannyiunk kopár hétköznapjai közül. Apámról hatvanéves korában derült ki, hogy pszichiátriai beteg, ráadásul második feleségétől botrányok közepette vált el. Ő a betegségével és az életében először rászakadó egyedülléttel küzdött. A gyakorlati teendőkben Felícia húgom segített neki, közben próbálva egyben tartani repedező házasságát, sőt egy kamaszodó lányt és egy autista kisfiút is nevelt. Kisebbik húgom, Lili féltestvérem dolgai sem alakultak jól: Spanyolországba ment férjhez, de a férj felelőtlen embernek bizonyult: nőzött, és a munkához nem fűlt a foga. Lilinek egy idő után elege lett – összetörve költözött haza Madridból, vissza az anyjához, apám második, volt feleségéhez. Vele folytatta az esküvővel félbeszakadt, másfajta csatározásait. Dávid pedig Szegeden volt egyetemista, különböző pszichés problémái miatt évről évre halogatva a diplomaszerzést.

És én? A válásom óta egyedül éltem, anyám halálával elveszítve egyetlen támaszomat. Nagymamát választottam szövetségesemül. Amikor rólam is kiderült, hogy mentális kórban, bipoláris zavarban szenvedek, a depressziós időszakokban, rosszullétem hetei, majd a kórházi kezelések alatt olyan sötét magányt éltem át, mintha egy feneketlen kútba taszítottak volna. Amikor kikeveredtem a bajból, még jobban ragaszkodtam Nagymamához. Igyekeztem minél több időt tölteni vele. Ha a lakása felé volt dolgom, felugrottam hozzá, meséltem neki magamról. Boldoggá tette, hogy bevonom az életembe.

Egyszer megkérdeztem tőle:

– Nagymama, hogy lett köztünk ilyen különleges kapcsolat?

A konyhában történt, én az asztalnál ültem, a viaszosvászon terítőre könyököltem. Felettünk meghitten világított a halvány esti lámpa. Nagymama krumplit hámozott. Egyszerűen válaszolt:

– Talán azért, mert mind a ketten akartuk.

És most beteg. Ő, aki mindig olyan fitt és fürge volt. Szépsége és frissessége, amely a korral sem múlt el, jó karban lévő hatvanöt-hetven körülinek mutatta. Valójában kilencven és fél múlt. Tavasszal együtt ünnepeltük kettőnk születésnapját, áprilisban jöttünk világra, ötvenkét év különbséggel, ő 8-án, én 6-án. Ma is látom, ahogy a család tapsa közepette tortáján elfújja a bűvös, piros 90-es gyertyaszámjegyet.

Most, elalvás előtt, az ágyam melletti falvédő arabeszkjeit kapirgálva imádkoztam: Istenem, ne vedd el tőlem, hagyd meg őt nekem.

Reggel gyorsan bevásároltam neki a Lehel piacon, az újságosnál néhány női lapot is vettem, amiket mindig kedvvel böngészett át. Legyen olvasnivalója az otthon töltött napon. A troli csigalassúsággal érkezett be az Andrássy úti megállóba. Rohantam fel a másodikra, hogy minél hamarabb láthassam Nagymamát. Saját kulcsom volt a lakásához, egyedül nekem az unokái közül. Szerencsére belülről nem zárta be az ajtót, mint szokta, mert engem várt. Ó, a kulcs, a bizalomnak ez a különleges záloga! Nagymama gyakran mondta:

– Tudod, mit jelent! Hogy bármikor jöhetsz.

A konyhán keresztül rontottam be a hallba, ahol aludni szokott. Az ágy előtt feküdt, az oldalán. Vörösesszőke haja kicsit összeborzolódott, szemüvege mellette hevert. Tudtam, hogy halott. Mint egy lassított felvételen, raktam le a feleslegessé vált szatyrot. A csomag tetején a petrezselyem zölden kandikált ki az újságok közül.

– Hát itt hagytál, drágaságom? – suttogtam. – Még egy kis időt adj, jó? Pár percet, ami csak a miénk.

Ólomnehéznek éreztem magam, amikor odafeküdtem mellé a padlóra. Lezártam a szemeit, és hátulról átöleltem. Vajon meddig maradtunk így? Tíz percig? Fél óráig?

– Nagyon szeretlek – súgtam. És akkor tisztán hallottam a hangját, valahonnan felülről, egészen közelről, mintha kis felhőben úszott volna a szoba légterében: én is nagyon szeretlek.

Száraz szemmel tápászkodtam fel. Kihívtam a mentőket.

– A szíve – mondta a mentősfiú. – Látja a kis habot a szája szögletében? Abból lehet tudni. Ne aggódjon, nem szenvedett. Pár pillanatig tarthatott az egész.

– Tehát teljesült a kívánsága – mondtam halkan. – Mindig az volt a vágya, hogy ne szoruljon rá senkire, ha eljön az idő.

Megkértem a mentősfiút, vegye le ajegygyűrűt az ujjáról – nagyapám tizennyolc éve halott volt, de Nagymama éjjel-nappal hordta az ékszert. Gondosan eltettem a kis aranykarikát. Ma is viselem, a saját jegygyűrűm felett.

– Kér nyugtatót? – kérdezte a fiú együttérzéssel.

– Nem – ráztam meg a fejem. – Bipoláris zavarom van, éppen elég gyógyszert szedek. Különben is, nyugodt vagyok.

Valóban súlyos nyugalom telepedett rám, mintegy ellenpontjaként a könnyű kis testnek, amit a mentők óvatosan emeltek rá az ágyra. Letakarták az ágyneművel. Ott feküdt Nagymama a kisvirágos paplanhuzat szemfödél alatt, amikor a halottkém-háziorvos megírta a jelentését, és akkor is, amikor telefonhívásomra megjött az apám. Felhajtotta a paplant, hogy megnézze a halottat.

– Szegény kis anyukám! – sóhajtotta keservesen.

Ezt hajtogatva járkált fel és alá a hall melletti nagyszobában, amíg meg nem érkeztek a halottszállítók. A Kozma utcai temetőbe vitték Nagymamát. Ott állt a nagyapámmal közös sírkövük – Nagymama nevénél csak a születési dátummal és a gondolatjellel. Most már be lehetett fejezni az ő évszámait is.

Számomra pedig megkezdődött a gyász hónapokig tartó őrülete.

2.

December 2-án, pénteken halt meg. Élesebben emlékszem arra a napra, mint a temetésre és az utána következő, szerény halotti torra. Legszívesebben megszaggattam volna a ruhámat, és jajongva hamut szórok a fejemre – persze semmi ilyesmit nem tettem. A mi nagyvárosi kultúránkban természetellenes fegyelemmel kell viselni a gyászt.

De rögtön ledörzsöltem magamról a szemfestéket és a rúzst, kitéptem fülemből a fülbevalókat, lehúzkodtam a gyűrűimet, a karkötőmet. Napközben gépiesen megírtam a cikkeket a szerkesztőségben, és alig vártam, hogy este berohanhassak a lakásomhoz közeli bevásárlóközpontba. Korábban, divatozási hóbortból, ott rakattam be a testékszereimet. Szinte rátörtem a boltban a piercingesre, és hisztérikusan követeltem, azonnal szedjék ki az orromból és a köldökömből a csillogó kis micsodákat. Semmilyen ékszert nem tűrtem meg magamon.

Hazaérve, mielőtt belülről elfordítottam volna a kulcsot a zárban, zihálva dőltem neki az ajtónak. A világ üres lett, mint egy kongó terem, ahol, miután mindenki kiment, lekapcsolták a világítást. Éjszaka csak meredtem bele a sötétbe, Nagymamára gondoltam, és arra, hogy utána akarok halni. Reggel, amikor felébredtem, csodálkoztam, hogy élek.

És ez így ment napról napra, hétről hétre. Tetőtől talpig feketében jártam: fekete pulóver, fekete nadrág, fekete szövetkabát. Az ékszereimre rá sem néztem, nem sminkeltem magamat. Rövid idő alatt jó pár kilót fogytam, egyik kollégám meg is jegyezte, ez már túlzás, hagyjam abba. Vállat vontam – nem érdekelt a véleménye. Megelégedtem a pár falattal, amit az étkezések alatt sikerült lenyomnom a torkomon. Amikor a tükörbe néztem, beesett, mészfehér arc nézett vissza rám.

Akkoriban egyetlen fotó készült rólam, szilveszterkor. Elmentünk két régi kolléganőmmel, Lillával és Ágival éjféli koccintásra az étterembe, ahol Lilla barátja, Ádám, mint pincér dolgozott. Sok kedvem nem volt a bulihoz, de a lányok annyira hívtak, hogy ráálltam. Ádám fényképezett le egy polaroid géppel – a viaszbábuhoz hasonló, feketébe öltözött figura, aminek a felvétel mutatott, eszembe juttatta az előző évi óévbúcsúztatót ugyanott. Akkor is csináltak rólam fotókat: feszes, flitteres, piros póló, csillogó szemek, pajzán somolygás – milyen más volt egy éve az élet! Nagymama halálával minden végérvényesen megváltozott.

Családom többi tagjához csak laza szálak fűztek, tulajdonképpen pusztán a szombati találkozások, amelyek most lassacskán megfogyatkoztak. Mintha Nagymama azokat is magával vitte volna a sírba. Felícia húgom kezdetben ugyan hősiesen próbálta betölteni a család összetartójának megüresedett helyét: sütött-főzött, meghívott minket, így egy darabig nála töltöttük a szombat délutánokat. De ez nem volt már ugyanaz. Minden igyekezete ellenére a szíve mélyén érezte, az ő maceszgombóclevese nem veheti fel a versenyt Nagymamáéval. Az ugyanis több volt egyszerű levesnél. Annak a szerető gondoskodásnak a szimbóluma volt, amit csak a nagymamáktól lehet megkapni. Ráadásul húgom széteső magánélete nyomasztóan hatott együttléteinkre.

A gyász úgy szippantott be, akár a ragacsos mocsár: húzott magával, egyre lejjebb. Máskor meg sötét vadonban jártam, ahol nincs, aki megvédjen a vadaktól, a fojtogató bozóttól. Olyan lettem, mint egy megtépázott, riadt állat. Majd légüres térben lebegtem valahol a hideg világűrben, egy fekete lyuk közelében, amely azzal fenyegetett, hogy menten elnyel. És másnap, harmadnap, a sokadik napon, miután esténként ólmos lélekkel hajtottam álomra a fejemet, reggelre ébredve újra és újra ugyanaz a tébolyító érzés lett úrrá rajtam: csodálkozom, hogy élek.

De éltem. Balázzsal, régi barátommal, akivel szakításunk óta a szerelem barátsággá szelídült, néha-néha levelet váltottunk. Ő még találkozott Nagymamával, tudta, milyen nagyszerű asszony volt, és azt is, mennyire szerettük egymást, s hogy mennyire fáj a veszteség. Neki, akinek a szülei szinte egyik napról a másikra haltak meg egy tragikus autóbalesetben, ezen a téren nem lehetett újat mondani. Balázs részvétnyilvánítását ily módon igazán nyitott szívvel fogadtam. Amikor pedig megkaptam az értesítést az esküvőjükről Zsófiával, őszinte örömet éreztem. Megtalálta a boldogságot, legalább ő – gondoltam. Később megírta, májusra várják a gyermeküket, és én felhívtam, hogy gratuláljak.

– Hát veled mi a helyzet, Rita? – kérdezte Balázs. – Van valakid, aki komoly?

– Nincs – válaszoltam tompán. – Valahogy nem jön össze.

Akkor már tudtam, miért. Amíg Nagymama élt, ő volt a bizalmasom, a mentsváram, a támaszom. A férfiakat, akik felbukkantak az életemben, majd eltűntek, nem igazán vettem komolyan. Nem is voltak komoly emberek, egyre-másra rosszul választottam. S bár sokat panaszkodtam emiatt, a szívem legmélyén mégsem bántam a dolgot, hiszen ott volt nekem Nagymama, akivel a kapcsolat maga volt a meghittség. Ezért akartam utánahalni. Úgy éreztem, bensőséges viszony híján eltűnök valami süllyesztőben. A Balázzsal való beszélgetés után kigyúlt bennem a felismerés: most már igazi társat kell találnom, különben széthullok.

Szerencsés egybeesés volt, a sors keze vagy véletlen – nem tudom. Mindenesetre Balázs kisvártatva visszahívott.

– Van nekem egy jó barátom, aki folyton ugyanúgy jár a nőkkel, mint te a férfiakkal – mondta. – Egyszerűen nem találja a hozzá illő társat. Van kedved megismerni? Szerintem összeillenétek.

– Persze, szívesen – válaszoltam. – Add csak meg neki a számomat.

Így is történt. Zsolt hamarosan felhívott, és randevút kért.

Február vége felé jártunk, a tél az utolsókat rúgta. Én még mindig be voltam gubózva a gyászba, akárcsak a fekete holmikba, amelyeket viseltem. A szívem azt súgta, nem állok még készen egy új kapcsolatra, vakrandikhoz pedig végképp semmi kedvem. De az ésszerűség felülkerekedett az érzéseken. Akárcsak Nagymamánál: annak idején egy éven belül veszítette el nagyapámat, a férjét, akivel egy egész életet élt le, és egyetlen testvérét, az unokanagynénémet. Súlyos búskomorság lett úrrá rajta, apám aggódva mondogatta nekünk: fél, hogy Nagymama utánahal szeretteinek. De ő erőnek erejével kiszakította magát a gyászból.

– Ritácskám, elutazom egy időre Piriékhez, Kanadába – mondta. Piri néni az egyik nagynénje volt, aki családjával 1956-ban vándorolt ki a másik kontinensre. – Kell a változás. Megijedtem. Mi lesz velem, ha ilyen állapotban maradok?

Fél évet töltött a messzi országban, és gyógyult lélekkel tért haza. Most én is úgy láttam, ideje kibújnom a gubómból. Különben is, Balázs jó ember, jót akar nekem, és mindig is nagy gonddal válogatta meg a barátait. Furdalta az oldalamat a kíváncsiság, vajon kivel akar engem összeboronálni. Úgy döntöttem tehát, hogy folytatom az életemet.

3.

A randevúra a fekete pulóver fölé a türkizkék kardigánomat vettem fel. Nagymama halála óta először volt rajtam színes holmi. Nemcsak tetszésvágyból, hanem mert magamnak is jelezni akartam: ezennel véget vetek a mély gyásznak, amire egy férfival való találkozás kiváló alkalom. Afféle vízválasztó.

Zsolt egy kis presszóféleségben várt rám a Kossuth Lajos utcában. Egyszerű hely volt, semmi flanc, az asztaloknál, a gyéren világító lámpák alatt egyetemisták, fiatalok, művészfélék üldögéltek. Ez volt a Belvárosban az értelmiségi ifjúság egyik törzshelye.

Zsolt nem véletlenül adta meg ezt a kávézót – ő is művész volt, prózát írt, egyébként irodalomtörténetet tanított az egyetemen. Irodalomról társalogtunk tehát, meg zenéről, Zsolt ugyanis évekig zongorázott egy alternatív zenekar ritmusszekciójában. Hamar nyilvánvaló lett, hogy ezekben a témákban remek társalgó, és a közös érdeklődés okán jól megértjük egymást. A semleges tárgykörről Zsolt egy ponton személyesebb vizekre evezett.

– Tudod, mire gondolok, ahogy így elnézlek?

– Na, mire? – mosolyogtam.

– Te nagyon attraktív nő vagy. Érdekes, hogy mi ülünk itt együtt, amikor Balázshoz sokkal jobban illenél.

Meghökkentem. Már az első randevún ilyen fokú önbizalomhiánynak ad hangot? Igaz, magas vagyok, karcsú és szabályos arcú, míg Zsolt, bár ülve is látszott, hogy ő sem alacsony, nagy orrával, közel ülő szemeivel, csontos figurájával korántsem volt valami férfiszépség.

– Látod, ez az a bizonyos látszat, amiről azt mondják, hogy csal – húztam el a számat. – Tudod, honnan ismerjük egymást Balázzsal?

Zsolt hallgatagon nemet intett. Arra gondoltam, hogy az én Balázs barátom micsoda diszkrét ember.

– Nagy szerelem volt – mondtam. – Kettőnk között, évekkel ezelőtt. De elmúlt. Nem illettünk egymáshoz.

Zsolt arcán csodálkozás futott át, majd pillanatnyi zavar. Hamar elrejtette, és csak bólintott:

– Értem.

De engem nem tévesztett meg.

– Nehogy azt hidd, hogy én Balázs levetett nője vagyok – szóltam büszkén. – A saját jogomon vagyok itt, Balázs csak barátilag közvetített.

– Jó megfigyelő vagy – pillantott rám Zsolt. – Valóban átsuhant az agyamon, amit az előbb mondtál. De csak egy pillanatra. Tudom, hogy nem vagy levetett nő. Nem vagy az a fajta.

Zsolt egyre rokonszenvesebb lett. Feltűnt, hogy önmagáról alig beszél, amit jó jelnek, az önzetlenség megnyilvánulásának tartottam. És egy csipetnyi félszegségnek is. Persze ő is feltette a kérdést, amit a férfiak az első randevún gyakran nekem szegeztek:

– Hogy lehet, hogy egy ilyen nő, mint te, egyedül van?

– Télen halt meg a nagymamám, sokáig gyászoltam őt. Tulajdonképpen még most sem vagyok túl rajta. Egy szerettünk elvesztésén talán sosem lehet igazán túl jutni. Legfeljebb megtanulsz nélküle élni. Nem igaz?

– De, igaz – értett egyet Zsolt. – Nekem az apám halt meg, jóval korábban, és még mindig hiányzik.

Újabb közös pont – gondoltam. Mint ahogy az is közös volt, hogy Zsolt dunántúli – egy Vas megyei kis faluban született és nőtt fel, anyám pedig zalai lány volt.

– Mindig szerettem a Dunántúlt – mondtam. – Azok a dombok, az a lágy vidék… És te miért vagy egyedül?

Zsolt szeme összeszűkült, és a fejét ingatta. Nem akaródzott neki válaszolni.

– Kényes kérdés? – hajoltam hozzá közelebb az asztal fölött.

– Volt egy lány – közölte húzódozva. – Nemrég szakítottunk, nagyon csúnyán. Nem miattam lett így vége, ő osztott ki rettenetesen. Ne beszéljünk róla.

Ebben maradtunk. Közben elröppent az idő, este tizenegy órára járt, a presszóban már rakták fel a megüresedett asztalokra a székeket. Zsolt fizetett, majd felállt, hogy indulhatunk. Akkor láttam meg, milyen sovány – ügyetlen kéz kötötte, kinyúlt, szürke pulóvere alatt is látszott, mennyire horpadt a hasa. Vállát előreejtve, görnyedten tartotta magát. Arcáról leolvadt a mosoly, és ez zárttá tette a tekintetét. Hirtelen olyan férfinak tűnt, aki maga is gyámolításra szorul, így nekem nem lehet a támaszom. Elhessentettem a gondolatot. Végül is ez csak az első randevú.

Együtt mentünk hazafelé, Zsolt velem egy környéken lakott, saját garzonban. Neki is volt egy kis lakása, nekem is – újabb jó pont mellette. Az éjszakai buszról leszállva visszaintettem neki. A piszkos ablaküvegen keresztül elcsigázott arc nézett rám vissza. Öregnek tűnt, fiatal kora ellenére. Ismét egy pont, ezúttal fekete, a kapcsolat ellen. Mindezek után fogalmam sem volt, lesz-e folytatás.

Lett. Zsolt mindennap felhívott, bár újabb randevút nem kért. Én pedig türelmetlen természetem ellenére ezúttal nem éreztem úgy, hogy majd kibújok a bőrömből. Még mindig tompaság uralkodott rajtam. A Zsoltról őrzött utolsó kép, ahogy mogorván les ki az autóbusz ablaka mögül, nem izzította fel bennem a parazsat. Mindamellett jó volt vele beszélgetni, a telefon meghagyta a távolságot, amelynek hála, sérülékeny lelkiállapotomban is biztonságban éreztem magamat.

A végén esténként már izgatottan vártam a hívását. Majd két héttel az első randevú után megkockáztatta:

– Szerintem itt az ideje, hogy újra találkozzunk. Mit gondolsz?

Szívdobogva mondtam igent. A Margit-szigetre mentünk sétálni. Zsolt értem jött a ház elé, én pedig örömmel vettem észre, milyen metamorfózison ment keresztül, amióta először láttam. A görnyedt tartás eltűnt – rövid, fekete bőrkabátjában egy szikár, magas férfi állt előttem, büszke testtartása vonzotta a tekintetet. Felvillanyozott a gondolat, hogy ez a változás talán nekem szól.