Rados Virág

Bántalmazó házasság

Jaffa Kiadó

Tartalom

ELŐHANG

I. FEJEZET Csábítások kora

II. FEJEZET A csapda

III. FEJEZET Féltve őrzött börtön

IV. FEJEZET A pálya

V. FEJEZET Arccal az esküvő felé

VI. FEJEZET Házasságból elégtelen

VII. FEJEZET Nemet mondani

EPILÓGUS A megtalált én

Impresszum

ELŐHANG

A kislány, hátán a piros műbőr iskolatáskával, a konyha küszöbén ácsorgott. A konyha üres volt, és néma. Csak a régimódi falikút elfeketedett rézcsapjából hullottak alá a vízcseppek lassú egymásutánban. Csipp-csepp. Kipp-kopp. A kislány a cseppekre koncentrált, de alig hallotta őket. Hiába akarta kirekeszteni a mögötte kavargó káoszt, az előszobában, a piros iskolatáska mögött zajló veszekedést.

– Hányszor mondtam neked, hogy időben készülj el? Nem látod, hogy a gyerek már vagy tíz perce vár rád? – csattant fel az anya hangja fagyosan.

– Kiraksz a közös hálónkból a régi cselédszobába, abba a kis lyukba, és még csodálkozol, ha nem ébredek fel időben? – ordított az apa.

– Mi vagyok én, talán ébresztőóra? – sziszegte az anya.

– Örülj neki, hogy én viszem el a gyereket az iskolába!

– Na hiszen, nagy dolog, tudtommal te vagy az apja. Alig vagy itthon, szinte egyedül nevelem ezt is, meg a kicsit is. Ez a minimum, amit megtehetsz. Ha a lustaság fájna, ordítanál.

– Ordítok én így is, ne piszkálj, mert olyat mondok, hogy magam is megbánom!

Az anya erre már nem válaszolt. Nagy dörrenéssel bevágta maga mögött a nappali ajtaját. A kislány hallotta a szövet súrlódását, amint az apa üggyel-bajjal magára ráncigálja a télikabátot. Aztán megragadta a kislány karját.

– Indulunk, Anna. Gyere szépen – mondta immár csöndesen, majd remegő kézzel elfordította a kulcsot a bejárati ajtóban.

Az iskolába vezető úton mindketten hallgattak. A kislány fogta az apa kezét, és arra a régi, vasárnapi ebédre gondolt. Apjával és húgával a gyerekszobában társasjátékoztak, mellettük a padlón ott kéklett a műanyag játéktelefon, amit hosszú zsinór kötött össze a párjával, egészen a konyháig. A készülék hirtelen megcsördült: az anya szólt, hogy jöjjenek, készen van az ebéd. Odakint letelepedtek az asztalhoz; az anya kivételesen fehér abrosszal terített. Középen, hosszúkás rézvázában néhány szál tulipán piroslott.

– Apátok hozta – mosolygott az anya.

Elmosolyodott az apa is. Dicsérte a felesége főztjét, anekdotákat mesélt, amelyekből a kislány nem sokat értett, csak azt nyugtázta riadt örömmel, hogy az anya mekkorákat nevet rajtuk. Két falat között lélegzetvisszafojtva fohászkodott magában: bárcsak minden így maradna. Az apa itthon volna, játszana velük, virágot hozna az anyának, aki örömmel főzne nekik.

Most, hogy apja kezét szorítva baktatott az iskola felé a késő novemberi, szürke utcán, érezte, az a vasárnap nem ismétlődik meg. Emlék lett belőle. Neki, Kárpáti Annának pedig marad a kopár konyha, az egykedvűen csöpögő vízcsap, és a veszekedés, amelynek hasztalan próbál hátat fordítani. Így is, úgy is bezúdul a tudatába.

I. FEJEZET
Csábítások kora

1.

A repülőgép remegve emelkedett fel Seremetyevó aszfaltjáról. Anna behunyta a szemét, tarkóját kimerülten támasztotta neki az üléstámlának. Elérkezett hát az idő. Május 20-a van – ismételgette magában. A hazautazás napja. Fekete pillájú, lezárt szemhéja mögött Borisz tekintete jelent meg. A búcsú előtti héten a férfi nem borotválkozott, fájdalomtól megviselt arcát a rajta kiütköző borosta még sötétebbé tette. Kezét bizonytalanul emelte fel, hogy a korlát mögül egy utolsót intsen Annának, amikor az befordult a repülőgéphez vezető, kanyargós úton.

Anna az első randevújukra gondolt. Kéz a kézben, elfogódottan rótták a széles moszkvai utcákat. Az orosz irodalomról beszélgettek, és gyakran meg-megálltak, hogy hosszan csókolózzanak. Az egyik sarkon köpcös rendőr kopogtatta meg Borisz hátát. Hájas tokája felett szigorú fintorral közölte: itt nem lehet ilyet csinálni, menjenek valamelyikük lakására. A nyurga Borisz, aki még Annánál is vagy fél fejjel magasabb volt, elvigyorodott, és párja füléhez hajolt:

– Gyágyá milicionyer – súgta vidáman. Rendőr bácsi.

És csókolóztak tovább, mit sem törődve a tilalommal. A rendőr tehetetlenül vállat vont, morgott valamit a mai fiatalokról az orra alatt, és elkotródott.

Május 9-én, a győzelem napján, a verőfényes Izmajlovszkij parkban Borisz mutogatta neki a veteránokat, az öreg férfiakat, akiknek mellkasán úgy virított a számtalan tiritarka háborús kitüntetés, mint a réten a vadvirág. Nagy nap ez az oroszoknak, magyarázta mély hangján a történelem szakos Borisz, szinte egyetlen család sincsen, amelyik ne veszítette volna el valakijét a II. világháborúban, amit ők nagy honvédő háborúnak neveztek. És lufit is vásárolt neki, együtt eresztették szélnek. A piros gömb a szélben fodrozódó zsinórral csak szállt, repült szabadon, egyre kisebb lett, majd apró ponttá zsugorodott a felhők közelében.

– A szerelmünk is ilyen, ljubimaja moja – mondta halkan Borisz. Gyakran szólította így Annát: én kedvesem. – Boldogan szárnyal, aztán eltűnik. Mint ahogy te is el fogsz menni tőlem.

Most bekövetkezett. Ő is repül haza, Budapestre, Boriszt maga mögött hagyva. Véget ért a szemeszter, amit tizenkilenc évesen, orosz szakos egyetemistaként Moszkvában töltött. Anna felsóhajtott. Mindkét kezével beleszántott dús, vörösesszőke hajába. Otthon folytatódik a régi élete, a moszkvai kiruccanás pár hónapos közjáték volt csupán. Ferihegyen nyilván várja Árpád, a barátja. Na igen, Árpád. Amikor a vonat fél évvel ezelőtt elindult Annával Oroszországba, hosszasan búcsúzkodtak. Árpád a szájához emelte Anna kezét, karcsú ujjai hegyét csókolgatta. Nem sok időt kell egymás nélkül tölteniük – mondogatták. Anna arra persze nem számított, hogy Moszkvában bele fog szeretni egy orosz fiúba. Borisz tudott Árpádról: Anna bevallotta neki, van otthon valakije, akihez vissza fog menni. Borisz ezt tiszteletben tartotta, Anna pedig úgy vélte, becsületesen jár el, hiszen nem titkolózik. Talán egyszerre két embert is lehet szerelemmel szeretni, gondolta.

Ismét felsóhajtott. Semmi baj, nyugtatgatta magát, hamarosan minden visszatér a régi kerékvágásba.

Míg ezen morfondírozott, a gép leszállt Ferihegyen. Árpád valóban ott várta az előcsarnokban, az érkezési oldalon. Anna rögtön észrevette kócos fekete haját, ösztövér alakját, ahogy szokása szerint kicsit félszegen álldogál egyik lábáról a másikra. Az ő arca is feszült volt, de nem Borisz arcának ellentéteként, nem az újralátás izgalmától. Semmi kitörő öröm, semmi lelkendezés, csak egy gyors ölelés, futó csók, és már kapta is fel a bőröndöket, rá sem nézve Annára. Esteledett. Természetes volt, hogy Anna lakására mennek, és Árpád nála marad éjszakára. De nem szerelmeskedtek – a szobában lévő két heverő egyikén aludt Anna, a másikon Árpád. Reggelre ébredve zavartan szedelőzködtek. Együtt jöttek ki a lakásból, majd némán baktattak egymás mellett az Andrássy úton. Az Oktogon sarkára érve Árpád megállt, és habozva Anna felé fordult:

– Akkor? – kérdezte fojtottan. – Vége?

Anna bólintott:

– Igen, vége.

Árpád nem mutatott sem haragot, sem csalódást. Látható megkönnyebbüléssel fújta ki a levegőt.

– Hát, minden jót neked – mondta. Esetlen csókot nyomott Anna arcára, és elsietett.

Anna csak nézett utána. Két év – ennyi ideje ismerték egymást. Első szerelem volt mindkettejüknek, gimnazista korukban ismerkedtek össze az utcán, egy újságosbódénál. Szüleik, pontosabban az anyáik ellenezték a szerintük korai kapcsolatot. Meg kellett érte harcolniuk velük, és ez a küzdelem összekovácsolta őket. Még akkor is lángoltak egymásért, amikor Anna már a bölcsészkarra, Árpád pedig a műegyetemre járt. Össze akartak házasodni.

És az egész úgy esett most szét, mint a kártyavár. Anna nem sajnálta – a szíve hónapok óta teljes egészében azé a másiké, az oroszé volt, ez immár nyilvánvaló. Csak hitegette magát, hogy lehet egyszerre két férfit is szeretni. De vajon mi történt Árpáddal? Talán megérezte rajta vagy a levelein, hogy valami nincs rendjén? Mindegy. Anna titkon örült – nem kellett vitatkozni, magyarázkodni, a szakítás a lehető legegyszerűbben zajlott le. Jóval később hallotta egy közös barátjuktól: Árpádnak is volt valakije. Kapcsolatuk nem állta ki a távollét próbáját.

A megkönnyebbülést azonban rögtön aggodalom váltotta fel: mi lesz most? Itt áll egy szál magában, szerelem nélkül. Pontosabban szerelmesen valakibe, akitől sok száz kilométer, sőt, egy egész világ választja el. Mi lesz így vele? Hiszen a szerelem az egyetlen esélye, gondolta. Ő képtelen egyedül lenni, a családjában pedig nem találja azt a melegséget, amelyre szüksége van. A kiáltozást a lelkében, hogy őt nagyon szeressék, sehogy sem tudja elhallgattatni. Az anyja? Amióta Tomával hosszú évek után összeházasodtak, Anna, bár második apjaként tekintett a férfira, úgy érezte, meghitt kettősükben nincsen számára hely. Otthon, esténként többnyire a közös munkahelyükön történteket beszélték meg, szabadságuk idején pedig a világot járták, utazgattak erre-arra Európában. Anna apját pedig lekötötte a második feleségével való torzsalkodás, állandóan ki volt borulva a veszekedésektől. Ez a házassága sem sikerült, mégis körömszakadtáig ragaszkodott hozzá. Nem akart megint elválni, magára maradni.

Anna az ő természetét örökölte. Húszéves múlt, egyetemre járt, de ha magába tekintett, úgy érezte, ugyanaz a kislány maradt, aki régen volt. Riadt gyerek, aki eltévedt a sötét erdőben, és félelmében ott reszket a baljósan susogó fák közt.

Az Árpáddal való kurta szakítás után egyfolytában Boriszra gondolt. Ápolta, dédelgette magában az iránta táplált szerelmet – kapaszkodott belé, mint fuldokló a szalmaszálba. Legalább az ábránd legyen neki, elvégre ez is több a semminél. Barátnőjének, Margitnak, akivel Moszkvában egy szobában laktak, hosszan panaszkodott, mennyire hiányzik neki a férfi, és hogy partra vetett hal lett nélküle.

– Tovább kell lépned – tanácsolta Margit józanul, sötétbarna szemében némi szánakozással. – A végén még belebetegszel a bánatba.

Hangjában aggodalom csengett, és Anna sehogy sem bírta elmagyarázni: a Borisz-féle szerelem afféle oázis neki a körülötte, benne terpeszkedő érzelmi sivatagban.

– Hogy felejthetném el őt, amikor képtelen vagyok nélküle élni? – hajtogatta.

Kétségbeesésében még az is megfordult a fejében, visszamegy tanulni Moszkvába, sőt, az orosz nagykövetséget is felkereste tanácsért, hogyan lehetne nyélbe ütni a dolgot. Semmi jóval nem biztatták, sőt, hosszan ecsetelték, miféle bürokratikus intézkedéssorozatba kerülne megvalósítani a tervet. Ráadásul, ha odakint férjhez megy, a magyarországi életének is búcsút inthet. Borisz annak idején kerek perec közölte, ő csak a hazájában tudja elképzelni a jövőjét, Anna viszont gyengének érezte magát ahhoz, hogy ilyen nagy áldozatot hozzon. Így aztán epekedett tovább.

Nyár volt. Anna üres szívvel ténfergett a forróságban. Gondolt egyet, elment abba a budai uszodába, ahová néhány ismerőse járt. Össze is találkozott az egyik évfolyamtársával, aki bemutatta őt az ottani társaságnak. Anna odaszokott. Mindennap kiment, mert mindig számíthatott rá, hogy a napozóban, a falécekből összeeszkábált ágyak között vagy a kopott csempés medencéknél összefut valakivel, akivel cseveghet. Házibulikba is elhívták. Hamarosan az uszodai törzsközönség tagjának számított, s ha fél szívvel is, de részt vett a beszélgetésekben vagy az úszás, napozás utáni programokban. Magánya valamelyest enyhült, csak éjszakánként, otthon, az ágyában tört rá újra és újra a kínzó hiányérzet, a vágy egy becéző simogatás, ölelés után.

Egy nap magas, fiatal férfira lett figyelmes, aki kitartóan bámulta őt a medence szélén. Anna lassan ereszkedett bele a vízbe, majd pár hossz után kimászott – a férfi még mindig ott volt. Anna zavarba jött. Ilyen szemérmetlenül tolakodó pillantásban nemigen volt még része. Enyhe szédülethez hasonló viszolygást érzett, ugyanakkor felpezsdült a vére. Lopva visszanézett a férfira, majd elkapta róla a tekintetét.

Záráskor összezavarodva indult haza – a férfi ott volt a buszon. Hányaveti tartással, lazán hintázott előre-hátra, az egyik kapaszkodót fogva. Ugyanúgy meredt rá, mint az uszodában. Tekintete mélyre ható volt, de nem a léleknek szólt, hanem a testnek, a húsnak. Végigpásztázta a kicsi, feszes melleket, az aranybarna bőrt, a nyakat, a karokat, mindent, amit a vékony, vállpántos ruha szabadon hagyott. Annának az volt a benyomása, a másik a csontjáig vetkőzteti. Látta a csapzott fekete hajat, a hajlékony termetet, a hosszú kezeket-lábakat. Akár egy ragadozó, egy prédájára leső, hím párduc – suhant át az agyán. Vissza-visszapillantgatott az idegenre – ismeretlen erő kényszerítette rá. Ösztönösen behódolt a másik akaratának. Az tisztában lehetett ezzel, mert amikor Anna leszállt a buszról, ő is utánaugrott, és minden teketória nélkül megragadta a csuklóját.

– Hazakísérhetlek?

Anna erőtlenül bólintott. Amikor a ház kapuja elé értek, a férfi megkérdezte:

– Akarsz velem járni?

Anna a csodálkozástól először egy szót sem bírt kinyögni.

– De hiszen nem is ismerjük egymást… – dadogta.

A férfi minden zavar nélkül vállat volt.

– Majd megismersz – hangzott a válasz. – Holnap este hétkor legyél a Pilvaxban.

És a mutatóujjával végigsimított Anna karján. Az megborzongott.

Másnap volt is kedve elmenni a találkozóra, meg nem is. De ahogy visszagondolt az idegen férfi tekintetére, úgy érezte, nincs mese, mennie kell. Itt nem az ő szándékai számítottak, sőt, az sem számított, hogy Boriszba szerelmes – az uszodai férfi valamiféle mágusként hatott rá, megbabonázta, mint kígyót a kígyóbűvölő.

A randevú Anna ágyában végződött. Hosszú évekkel később is úgy gondolt vissza erre a szeretkezésre, mint egy, az erotikus életében bekövetkezett földrengésre. Ez nem afféle gyöngéd becézgetés volt, amilyet korábban Árpáddal, majd Borisszal élt át. Gyula – mert így hívták az idegen férfit – tépte, marta, szívta Anna testét, egyre-másra csalva ki belőle a sikolyokat. A végén már ő maga tapasztotta rá hosszú ujjú tenyerét Anna szájára, és rekedten súgta a fülébe:

– Halkabban, bébi, beszakad a dobhártyám.

Anna homályosan érezte, tudata mélyén ismeretlen hely tárul fel. Ez a hely eddig gondosan el volt előle zárva, de most elmozdultak egymáson a tektonikus lemezek, és Anna önfeledten zuhant bele a megnyíló szakadékba. A zuhanás újra és újra megismétlődött – egyszer, kétszer, háromszor. Egészen reggelig. Hat óra tájban Gyula felkelt, felöltözött, majd beleült az egyik fotelba a dohányzóasztalnál. Hosszú lábait egymáson átvetve kényelmesen nyújtózkodott, akár egy jóllakott nagymacska. Fekete párduc – jutott eszébe Annának ismét.

– Hálás dolog lefeküdni veled – nyugtázta a férfi. Nyilván arra célzott, milyen ádáz örömmel fogadta Anna a kéjt. – Sajnos, most mennem kell. Ma utazom nyaralni a Balatonra.

– Egyedül? – kérdezte Anna, laposakat pislantva. Kábán felkönyökölt az ágyban.

A férfi félrenézett.

– A feleségemmel és a gyerekemmel – mondta halkan.

Annának azonnal kipattantak a szemei. Némán bámult a férfira, aki nem jött zavarba.

– Mondtam neked este, még a sörözőben, hogy van egy titkom – hajolt előre a térdére támaszkodva. – Hát most elárultam. De semmi vész, hívni foglak. Hanem most már tényleg indulok haza.

Felállt, és himbálózó járással kisétált a bejárati ajtón. Anna csak ült tovább az ágyban. Ez nem lehet igaz, gondolta. Eddig azt képzelte, ilyesmi csak filmekben történik meg, no meg másokkal. De hogy vele?

Furcsa módon azonban csak csodálkozást érzett. Csalódottságot vagy haragot egyáltalán nem. Odament a hosszú, egész alakos fali tükörhöz, és alaposan szemügyre vette magát. Hullámos, vörösesszőke haja, amit néhány hónapja kezdett növeszteni, már a vállát verdeste. Magas, karcsú termet, ovális arc, mandulavágású, zöldeskék szem, melyre a hajszínével látványos kontrasztot alkotó, sötétbarna szemöldök csak még inkább ráirányította a figyelmet. Tudta, hogy szép. Gyerekkorától fogva sokan mondták, de ő eddig nem tulajdonított neki jelentőséget. Anyja úgy nevelte, a szépség nem érték, ellentétben a tudással. Ezért mindig azon igyekezett, hogy jó tanuló legyen, a külseje nemigen érdekelte. Árpád és Borisz vonzalmának okáról töprengve a testére csak mint részelemre gondolt.

Most kéjesen végigsimított magán, a nyakától a combjáig. Ráébredt: a szolid, illemtudó felszín alatt ott bujkált benne a pompázatos nőstény. Énjének ez a másik része húsból, vérből, idomokból állt, és nem érdekelték társadalmi szabályok vagy erkölcsi megfontolások. A gondolatra, hogy a férfi, akivel az imént oly szenvedélyesen szeretkezett, családos ember, Anna lebiggyesztette az ajkát. Csak a vágy lobbant fel benne ismét, a kérdés, vajon mikor találkozhat vele legközelebb, mikor zuhanhat bele újra a felejtés szakadékába, önnönmaga feneketlen kútjába.

2.

A Borisz-féle szerelem a Gyulával töltött éjszaka után légneművé vált. Fuvallatszerűségében nem vehette fel a versenyt az új viszony vaskos érzékiségével. Mert az valóságosabban töltötte ki Anna képzeletét, mint a távoli kedvesről szőtt, romantikus ábrándok. A mélynek hitt érzések szertefoszlottak, és Anna fel-felberzenkedő testtel várta Gyula hívását.

Ám a férfi csak szórványosan jelentkezett, először hetente egyszer-kétszer, majd annál is ritkábban. Anna a meddő vágyakozástól úgy érezte magát, mint akit lassú tűzön pirongatnak. Újfajta nőisége jobbára parlagon hevert, és ő csak lézengett a friss űrben, amely a szerelem hiányánál is jobban kínozta. Nem tudott számot adni magának arról, mi történik vele. Honnan a mohó vágy, amely mind jobban elhatalmasodik rajta? Hiszen nem szerelmes Gyulába, ezt biztosan tudta. A vegytiszta erotika gúzsba kötötte, sokkal inkább, mint azok a kapcsolatok, amelyekben a testiség a szerelem kifejezését szolgálta. Anna öntudatlanul rabja lett Gyulának, a vele való viszonynak, saját érzékiségének.

Titkát hónapokig magába fojtva cipelte. Aztán nem bírta tovább. Apjának vallott – attól, hogy anyjához forduljon, óvakodott. Az talán még a derekát is leütötte volna, ha megtudja, mi történik. „Nős emberrel én sosem kezdtem – mondta Teréz, az anyja egyszer régen –, pedig lett volna rá alkalmam. De olyan erkölcstelenségre, hogy megcsalja a feleségét, rendes ember nem vetemedik. Tisztességes nő pedig nem partner hozzá.”

Apja, Kálmán viszont elnézőbb volt. Ráadásul inkább vele volt bizalmas kapcsolatban, kislány korától fogva. Amíg a szülei el nem váltak, apjához húzott, és utána is. Ő küldte el annak idején nőgyógyászhoz fogamzásgátlót íratni, amikor Árpáddal szerelmesek lettek. Hasonló volt az érdeklődési körük is. Apja szintén magyar–orosz szakos tanár volt, bár a szakmáját már nem gyakorolta. Évek óta egy kisebb lapnál dolgozott korrektorként. Hatalmas műveltségével ő oltotta bele Annába a könyvek szeretetét, a tudásszomjat, amellyel az irodalom, a művészetek felé fordult. Gyakran csináltak közös programot – többnyire a Szépművészeti Múzeumba mentek, a régi képtárba, ahol a festmények előtt meg-megállva beszélgettek.

Most Piombo Férfiképmásánál bukott ki Annából: van valakije. Elhadarta apjának, mibe keveredett.

– Nem keres, nem hív, ha pedig én hívom, általában azt mondja, nem ér rá. Amikor meg jön, úgy érzem magam, mint egy kutya, akinek csak füttyentenek, máris lohol – panaszolta. – Olyan megalázó.

A reneszánsz portré modellje nyugodtan pillantott le rájuk a falról. Nemes vonások, mögötte a naplementében lágyan hullámzik az itáliai táj. Az időtlenség derűje áradt ebből a tekintetből. Anna arra gondolt, mit nem adna érte, ha az ő szívében is ilyen béke honolna.

Apja egy darabig hümmögött a bajusza alatt. Állát leszegve, karjait széles háta mögött összekulcsolva állt a kép előtt. Mindig volt benne valami tanáros, hiába váltott szakmát. Kinyúlt, bordó pulóverében, szürke szövetnadrágjában olyan benyomást keltett, mintha az iskolai tanteremben merengene valamelyik diákja kérdésén.

– Ez egy szexuális kapcsolat – állapította meg. – Nem több, nem kevesebb. Az ilyen is lehet fontos. Azt kell eldöntened, megéri-e neked így.

Anna a fejét lehajtva latolgatta a választ.

– Nem tudom – sóhajtotta.