SÁNDOR ANIKÓ

Az ajándék

ÉLET
AZ „EL CAMINO” UTÁN

Jaffa Kiadó

Tartalom

A változás

Újra az úton

Nem akarok szerepelni!

A múlt

Mit üzen a tályog?

Édesanyám

Számolgatok

Légy a sörben

San Juan de Ortega

Hotel Buenos Aires

Erőltetett menet

Mi van a dobozban?

Mi történt Kaitóval?

Gergő

Attila, a magyarok vezére

Ki takart be este?

A családfa

Crazy, stupid, loca

A félelem

Megint Bebo és Cigala

Cruz de Ferro

Attika

Ami nem változik

Zsuzsa Caminója

Ponferrada

Madrid

Mi van velem?

A dobókocka

Impresszum

Az éjszakák, az álmaim éppen olyan fontosak,  mint az ébrenlét ideje.

Mások, ha álmot látnak, nappal próbálják megfejteni, nálam ez pont fordítva van. A sejtések, a benyomások, amelyek nappal csak be-bevillannak, éjszaka kapják meg az igazi értelmüket.

Nyitott szemmel nem mindig látok tisztán, de az éjszaka kíméletlenül lerántja a leplet a titkokról. Ébren megtéveszthető vagyok, vagy viselhetek én is álarcot, de az álmaim nem ismerik a hazugságot.

Esténként, mielőtt elalszom, gyakran így fohászkodom: add, hogy megismerjem az igazságot! Az álom olyankor kézen fog, és elvezet az Útra, az egyetlen igazra. Amely belőlem fakad és bennem ér véget.

Az álom mindent tud rólam és a világról, amelyben élek.

A vágyaimról, a félelmeimről, de a megoldásokról is – csak be kell hunynom a szemem, máris látok mindent.

Szelíden mesél minden éjszaka egy igaz mesét, ami rólam szól.

A VÁLTOZÁS

Amikor 2011 júliusában, negyven nap és nyolcszáz legyalogolt kilométer után hazaértem Budapestre, elcsigázott és összezavarodott voltam. A gondom nem az volt, hogy a Szent Jakab-zarándoklathoz fűződő elvárásaim nem teljesültek, hiszen nem is voltak elvárásaim.

Nyitott szívvel, mindenre készen indultam útnak, azzal az elhatározással, hogy bármit elfogadok, ami vár rám. Még azt is, ha nem történik semmi.

Reklamációra tehát nem volt okom, még ha lenne is bárki, akihez panasszal fordulhattam volna. Más bajom volt: a fizikai fájdalmakon, a dagadt lábamon, a végtelenségig igénybe vett testem kínjain túli.

Nem értettem ugyanis, mire volt jó, hogy egy láthatatlan erő durván belekavart a lelkem legmélyebb, legtitkosabb bugyraiba, jól felforgatott mindent, aztán pedig otthagyott, megoldások nélkül. Olyan titkot segített felszínre, amelyről nem volt tudomásom, az arcomba dörgölte, aztán hagyta, hogy vergődjek magamban.

De mi a tanulság? Miért kellett megtudnom, hogy rejtett bűntudat emészt legbelül, ha egyszer kívül addig még csak tudomásom sem volt róla?

Miért kellett szembesülnöm egy fiatalkori tévedés mélyben szunnyadó sebeivel, ha azok addig nem okoztak nekem gondot?

Az írás nemegyszer jó ötletnek bizonyult már, s egy ideje úgy működött, mint egy belső utazás: közben jutottam el sok fontos felismeréshez. Elkezdtem hát leírni az átélteket, azért is, hogy megörökítsem zarándoklatom nem mindennapi tapasztalatait. De arról sejtésem sem volt, mi lesz a sztori vége, hogyan zárom le majd a levegőben maradt történetet. Sok napot és éjszakát töltöttem a számítógép billentyűzete fölé görnyedve, és folyton azon járt az eszem, mi lehetett a célja az Útnak mindazzal, amit adott Szent Jakab sírja felé menet. Az írásban ezúttal sem csalódtam, mert betűről betűre, napról napra újabb mozaikokat csúsztatva életem puzzle-jába, mire az utolsó oldalhoz értem, összeállt az üzenet, megérkezett a várva várt magyarázat.

Egy álom hozta el, ugyanazon az éjszakán, amikor Kaito, a japán fiú, aki az Úton elvezetett legbelsőbb titkaimhoz, sok ezer kilométerre tőlem szintén különös álmot látott...

Az Útról szóló könyv tehát elkészült, és én feszülten vártam, hogyan tovább. Ki fogja kiadni ebben a nehéz gazdasági helyzetben egy túlkoros, első könyves szerző irományát, és fog-e egyáltalán bárkit érdekelni a huszadik caminós történet?

Jó okom volt aggódni, mielőtt ugyanis elindultam, lezártam életemnek egy igen hosszú fejezetét. Feladtam jól jövedelmező állásomat, a kevéske tartalékomat az utolsó fillérig egy régi nagy álmomra, egy Buenos Aires-i tangózásra költöttem, és fogalmam sem volt, mi lesz utána. Csak azt tudtam biztosan, hogy bármilyen szerényen kell is élnem mostantól, akkor sem kötök többé kompromisszumokat. Elég volt!

Ez így remekül is hangzott, csakhogy pillanatnyilag még egy szerény élet feltételei sem álltak rendelkezésemre, és bevallom, ez azért aggasztott egy kicsit.

Kislányként két dologra vágytam: hogy író legyek, vagy hogy táncosnő.

Vagy inkább író-táncosnő. Tettem is a dologért, tízévesen üldöztem a társaimat a verseimmel, dalszövegeimmel és egyéb irományaimmal. Mire gimnazista lettem, már nem futottak el előlem, sőt, igényelték, hogy mutassam meg, amit írtam.

A táncteremben is szorgalmas voltam: ötéves koromtól járattak balettra, de tekintettel vándorló életmódunkra, minden városban újra kellett kezdenem mindent az alapoktól. A fejlődésnek ilyen körülmények között még akkor sem lett volna esélye, ha otthon egyébként nem tiltanak el a balettóráktól minden gyengébb osztályzatnál.

Szép álom volt, de mostanra, úgy gondoltam, alaposan lekéstem mindkettőről.

Nos, az Út folytatásának első epizódja az lett, hogy – várakozásaimmal ellentétben – a könyvem úgy csúszott át a nehézségeken, mint a kés a vajon. Azonnal találtam kiadót, a könyvem iránti érdeklődés pedig minden reményemet felülmúlta.

Úgy éreztem, valaki föntről söprögeti előttem az utat, és azt sugdossa a fülembe: ne törődj semmivel, te csak írj, a többit bízd rám! Még soha nem volt semmim, amiért ne küzdöttem volna meg keményen. Még sose történt meg velem, hogy valami egyszerűen megy. Ám ezúttal úgy ment minden, mintha egy filmben látnám, mintha nem is velem történne.

A kérdés, a hogyan tovább, tehát átmenetileg megoldódott. Méghozzá úgy, ahogy gyerekkoromban elképzeltem: könyvet írtam, a másodikat már a táncról, a szerelemről, és a Buenos Airesben töltött száztizenegy napról.

Számomra így folytatódott az élet az El Camino után. Azt tehettem, amire mindig is vágytam, azt kaptam az Úttól, amiről azt hittem, hogy már nem kaphatom meg.

Hazatértem után sok egyéb szempontból is alaposan átalakult az életem.

A negyven nap alatt valódi tartalmat kapott a frázis, amelyet oly sokszor pufogtatunk igazi meggyőződés nélkül: hogy a boldogság nem a pénzen múlik.

Nagy tapasztalat volt a több mint egy hónap egy szál hátizsákkal. Amit napközben elkoszoltam, azt este kimostam, ennivalót csak annyit vettem, amennyire éppen szükségem volt. Minimális pénzből éltem, és nekem, aki korábban hangya módra hordtam haza a plázákban vásárolt vackokat, ezúttal soha nem jutott eszembe semmi, amit pénzért adnak.

Mégis boldog voltam. Nem ennek ellenére, hanem éppen ettől! Ez aztán rendesen a helyére tett sok mindent az értékrendemben.

Két hónappal a zarándoklat után eladtam elegáns, nagypolgári villalakásomat, és beköltöztem egy kisebbe, olcsóbba, szerényebbe.

Az autómat lecseréltem egy kisebb, gyengébb teljesítményű, alacsonyabb fogyasztásúra.

Az addig igénybe vett szolgáltatások nagy részét lemondtam, ki akartam szabadulni a fogyasztói társadalom csapdájából.

Megváltam a költséges biztosítások többségétől, a gigacsomagoktól, az ilyen-olyan előfizetésektől, és egy lényegesen egyszerűbb életvitelre rendezkedtem be.

A ruháimat is kiválogattam, a felesleget elajándékoztam vagy áruba bocsátottam.

Költözködéskor a csordultig tele konyhámból minden eszközt, edényt kiszórtam, amit fél évnél hosszabb ideje nem használtam. Az maradt csak meg, és mindenből csak annyi, amire valóban szükségem volt.

Takarékoskodom mindennel, még akkor is, ha nem fűződik közvetlen anyagi érdekem hozzá: a vizet soha nem folyatom feleslegesen, akkor sem, ha nem a sajátom, a villany sem ég körülöttem, ha nem muszáj. Olykor gyertyával világítok, órákig bámulom, hogyan táncol a láng a sötétben. Vagy ücsörgök a teraszon, és figyelem az égboltot, amelynek addig ismeretlen szépségeit az Úton fedeztem csak fel.

Amíg élek, emlékezni fogok arra az éjszakára, amikor egyedül gyalogoltam a sötétben, a földön fekve a csillagokat bámultam, és láttam, hogyan bújik elő hajnalban a nap tüzes korongja a horizont mögül.

Amíg ezt a boldogságot nem éltem át, elképzelni sem tudtam, hogy egyszer úgy fogom gondolni: ha mindenemet elveszíteném, akkor is maradna egy csomó dolog, ami boldoggá tesz.

Reggelente akkor kelek, amikor a madarak csicsergése felver; általában könnyű szívvel, jókedvűen ébredek. Szívből szeretem az új lakásomat, sokat vagyok otthon, olykor csak úgy, tétlenül ücsörgök, nézek ki az ablakon a kertre, amelyet öt másik családdal osztok meg.

Napközben újdonsült munkahelyemen, a nappalim sarkába tolt íróasztalon írok az álmaimról, este pedig elmegyek valamelyik milongára tangózni, vagy egy kellemes helyen találkozom azokkal, akikkel szeretek együtt lenni – ilyesmire korábban ritkán volt alkalom. Van időm moziba menni, vagy kiállításra, de akár azt is megtehetem, hogy egy teljes napot átolvasok. Én osztom be az időmet, senki nem írja elő, mit mikor tegyek, és ez nagyszerű érzés. Miközben persze sokat dolgozom, azaz írok, de ezt a legkevésbé munkaként élem meg. Ha kedvem tartja, felkelek az éjszaka kellős közepén, megnézek egy filmet, vagy megteszek bármit, amire vágyom.

Látom a környezetemben élőket, amint fáradtan hajszolnak valamit, amit már megnevezni sem tudok, annyira távolinak tűnik, hogy valaha magam is így éltem.

Nem tehetek többet értük, mint hogy elmondom nekik a magam történetét, amely úgy kezdődik, hogy: de igen, lehet másképp is. Csak a békességnek előbb helyet kell készíteni belül, kell egy nagytakarítás. Amíg a beidegződések, előítéletek foglalják a helyet, addig a csönd nem ver tanyát odabent. Pedig ahhoz, hogy meghalljam a saját hangomat, csöndre van szükség. Ilyen az életem a Camino után.

ÚJRA AZ ÚTON

Az első zarándoklattal a belső nagytakarítás nálam nem fejeződött be.

Próbáltam az új anyagi világomhoz hasonlóan belül is rendet rakni. Az Út ráébresztett arra, hogy a valódi gondjaim nem azok, amelyeket nap mint nap azokként élek meg. Az igaziak olyan mélyen bújnak meg, ahová soha nem jutottam el azelőtt. A fejemben persze kérdések tucatjai lármáztak azóta is, de már csillapodott a hangerő, amellyel válaszokat követeltek. Mintha fontosságát veszítette volna egy csomó dolog, ami azelőtt az életem része volt, és ritkultak a sorok is, amelyek között olvasnom kellett. Valahogy minden egyszerűbb lett.

A rendcsinálás könnyen ment abban a békében, amelyet a magam számára teremtettem. Azon kaptam magam, hogy a nap nagyobbik részét, gyakran az egészet egyedül töltöm, azzal a belső önmagammal beszélgetve, akit az Úton ismertem meg. Esténként, amikor a környező házakban eloltották a villanyt, kiültem a teraszra, és az ösvényre gondoltam. Vágytam vissza a zarándokok közé, hiányoztak az alberguék reggeli neszei, amelyek mindig azt üzengették, hogy megint egy olyan nap virradt fel, amikor bármi megtörténhet. Függő lettem az érzéstől, hogy a megoldások karnyújtásnyira vannak, elég őszintén vágynom valamire, és megtörténik, ahogy az Úton annyiszor megesett. Korábban szerettem megosztani az élményeimet másokkal, most azonban elcsendesedtem. Alig mentem társaságba, még a milongák, a tangós rendezvények is ritkábban tudtak elcsábítani, hiába, hogy korábban majd' minden estémet ilyen helyeken töltöttem. Pedig sokan kérdezgettek, akarták tudni, igaz-e, hogy az El Caminón olyan hihetetlen dolgok történnek. Azt akarták, hogy sztorizzak, meséljek, sok helyre hívtak, és hirtelen sok barátom lett, vagy inkább lehetett volna. De leszoktam arról, hogy bizonygassam: ez az Út tényleg olyan, ahol az ember képes elhinni, hogy a csodák megtörténhetnek. Azt gondoltam, mindenkinek magának kell megtapasztalnia a maga varázslatát, mindenkinek a saját Caminóján kell végigmennie, ami egyáltalán nem biztos, hogy éppen Észak-Spanyolországon át vezet. Még az is elképzelhető, hogy az utcára sem kell kilépni hozzá... Édes skizofréniának neveztem magamban azt az áldott állapotot, hogy legjobban magammal tudok mindent megbeszélni. A környezetem reakciói megnyugtattak afelől, hogy nem kattantam meg, bár néha úgy éreztem, mintha minden ismerősöm egy lépést hátralépett volna, és onnan figyelné érdeklődve a csodabogarat, amivé váltam a szemükben.

Hazatértemkor elhatároztam, hogy mindennapi életemet is alaposan átalakítom. Például olyan keveset használom az autómat, amennyire csak lehetséges. Hiszen elsétálni mondjuk a Belvárosból Pesterzsébetre tulajdonképpen annyi, mint egy laza reggeli bemelegítés az El Caminón, általában az első falu volt ilyen távolságra, amelyet aztán sok-sok másik követett még aznap. Azt is megfogadtam, hogy a negyven nap alatt kialakult étkezési szokásaimat is megtartom: nem lesznek parttalan nagybevásárlások, továbbra is mindenből csak annyit veszek, amennyire éppen szükségem van.

Utólag úgy értékelem, hogy hazaérkezés nem az Út vége, sokkal inkább a kezdete volt.

November végén a könyvem a könyvesboltokban volt, és alig tudtam felfogni, hogy abban az évben sok-sok ember karácsonyfája alatt ott volt az én történetem is...

Így kezdődött a Camino utáni időszak.

Néhány hónap után elköltöztem a lakásból, amelyben addig laktam. Azt hittem, lesznek majd szomorú pillanatok, miközben felszámolom az elmúlt életemet, de nem így történt. Az első olyan lakóhelyem volt ez, amit soha nem szerettem meg, soha nem éreztem igazán magaménak. Hiába volt a város legjobb helyén, hiába rendeztem be a magam ízlése szerint, és tettem bele a fél lelkemet, ellenállt nekem, nem akart az otthonommá válni, amire pedig nagy szükségem lett volna. Mindig úgy éreztem magam benne, mintha valaki rosszallóan figyelne a falakból. Egy budai villa földszinti lakása volt ez, olyan épületben, amely valaha egészében egy családé volt, de a történelem egy zavarodott időszakában államosították, szétszabdalták, idegeneket költöztettek bele, a tulajdonos családjának csupán egy maradhatott meg mint bérlemény, az immár hat lakásból. Ez a család, pontosabban a leszármazottak a mai napig a részükre kiutalt százhúsz négyzetméteren élnek, igaz, azóta némi pénzért újra megvásárolhatták az államtól azt, ami amúgy is az övék volt. Amikor beköltöztem, még élt a hetvenegynéhány éves asszony, aki kislányként a teljes házat lakhatta. Az én nappalim volt az étkezőjük. Egyszer átjött, és megmutatta, hol volt a zongora, amelyen az édesanyja játszott a vendégeknek. A zöld udvarra néző két nagy ablak között mélyedés, én a plazmatévének vájattam benne helyet, de ő elmesélte, hogy egykor ott egy díszes falikút volt, onnan vettek vizet az étkezéshez. Úgy emlékszem, ez volt az egyetlen alkalom, amikor jó hangulatban tudtunk beszélgetni, mert az asszony később nem állhatott engem, ahogy az összes többi lakót sem a házban. Nem haragudtam rá, amiért barátságtalan volt: elképzeltem, mit érezhet, amikor látja, hogy a szülei házát idegen emberek a sajátjukként használják. Azt hiszem, ráadásul én voltam az egyetlen tulajdonos, aki piaci áron jutott hozzá a magáéhoz, a többieknek anno „kiutalták” Mária szüleinek sok, kemény munkával megszerzett ingatlanját. A lánya már beleszületett ebbe a helyzetbe, mégis zsigereiben hordozta az ellenszenvet azokkal szemben, akiket, azt hiszem, jogosan, betolakodónak érzett.

Vannak, akik úgy gondolják, a tárgyak, az élettelen dolgok átveszik és őrzik az emberek rezgéseit, és ha ez igaz, akkor értem, miért éreztem magam abban a lakásban mindig úgy, mint aki nem szívesen látott személy, aki jogtalanul akarja otthonának érezni a falakat. Nyilván ez az érzés is hozzájárult ahhoz, hogy csomagolás közben, ahogy fogytak a tárgyak körülöttem, úgy éreztem egyre könnyebbnek és könnyebbnek magam. Elkülönítettem egy hatalmas kartondobozt, abba tettem bele mindent, amiről az gondoltam, a világ számomra teljes lehet nélküle is. Évek alatt felhalmozott fölösleges tárgyak, sok közülük még ki sem volt bontva eredeti csomagolásából. Csak hajsütővasból négyet találtam, amelyekkel négy különböző formára lehetett volna begöndöríteni a hajamat, ami egyébként évek óta rövid és egyenes. Amikor egy-egy doboz megtelt, mindig akadt valaki, aki nagy örömmel elvitte, de aztán újabb és újabb dobozok lettek tele olyan tárgyakkal, amelyeknek, úgy gondoltam, mások több hasznát veszik majd, mint én. A bútoraim nagy részét is eladtam. A tízes évekből származó, hatalmas zöld bársonykanapé és a hozzá tartozó két fotel már régóta velem lakott. Jöttek velem, ha költöztem, a folyamatosság illúzióját csempészték az életembe. Ha letettem őket egy új lakás nappalijának a közepén, az az érzésem támadt, mintha máris otthon lennék, bárhol voltam is. Valamikor az Ecseri piacon vettem őket, felújíttattam egy erdélyi asztalossal, és azóta már kétszer is áthúzattam. Legutóbb egy mélyzöld, bársonyos tapintású huzatot kapott, amelyen egy vasaló talpnyoma éktelenkedett. Nem emlékszem már, mi vitt rá, hogy tűzforró vasalót tegyek az ülőfelületre... Szerettem kuporogni rajta, felhúzott lábbal mindenestől belefértem a gigantikus méretű fotelba. Általában abban olvastam, vagy ha nagy ritkán bekapcsoltam a tévét, ebben nyomott el az álom. Volt egy igazán szép szecessziós ebédlőasztalom is. Azt is az Ecserin gyűjtöttem be: olyan állapotban volt, hogy amikor a kocsira pakolták, valaki megkérdezte, tüzelőnek viszem-e. De az asztalos szépen restaurálta, és még csak meg se vágott érte. Mindig is szerettem a szecessziót, nem a magyarost, amely népi motívumokat is tartalmaz, hanem a bécsit, amely már erősen hajaz az art decóra, annak letisztult vonalvezetésére. Milyen büszke voltam rá, ha vendégeim jöttek. Családi ünnepeken is arról ettünk, tizenkét személyesre volt kihúzható, mégsem fájt a szívem érte, ahogy akkor sem, amikor tucatszámra hordták el életem rekvizítumait. Láttam, örültem, hogy boldog vele az új tulajdonos. Az életem nem a fölösleges dolgok raktára, erre tanított az Út, amikor tízkilós zsákom súlyától roskadozva meneteltem Santiago felé. Meg kell szabadulnom attól, amire nincs szükségem, mert elfoglalja a helyét az újnak, ezt éreztem. Egyedül a kandallómat sajnáltam. Én terveztem, én harcoltam ki a kéményseprők engedélyét, én bosszankodtam, amikor visszajött a füst, mert nem tudtam, hogy kell elzárni... Hosszú ideje már, hogy bárhová költözöm, az első dolgom, hogy rakatok egy kandallót. Téli estéken meggyújtom a száraz fát, semmi nem képes olyan otthonos hangulatot teremteni, mint a pattogó tűz.