SINGER MAGDOLNA

Veszteségek ajándéka

Jaffa Kiadó

Tartalom

Előszó

Bori, a mi szeretettankunk

A betegségem alkotott meg engem, vagy én a betegségemet?

Nekem a vers, az irodalom: élet és halál

Legyen meg a te akaratod!

Kőkemény életleckék voltak a tanítóim

Élettánc

A gazdagság belül van

Rálépek az útra, és nem tudom, hová visz, de hiszem, csak jó felé vihet

Nem fogom letagadni, hogy börtönviselt vagyok

A másoknak nyújtott szeretet önmagunk gyógyítója is

Mindenkinek magának kell kézbe vennie a sorsát

Tigrislovaglás

Őrült nagy árat fizettünk mindannyian, de gyönyörű, ami most van

Kisbabáim ajándéka a változásom

Itt minden sallang lepucolódik rólunk, és azok maradunk, akik vagyunk

Tanulom az életemet

Impresszum

ELŐSZÓ

Talán akkor jutott eszembe először, hogy a veszteségeink ajándékáról írjak, amikor sok évvel ezelőtt, hospice-munkám során, egy AIDS-es fiatalembert látogattam, aki hajléktalanszállón lakott egy parányi szobában. Egyszer a közeli piacon sétáltunk, gyönyörködtünk a színesen tarkálló zöldségekben és gyümölcsökben, és arról beszélgettünk, mit hozott számára a betegsége. A parkba érve, ahol már nem vett körül bennünket a piac zsivaja, és az őszi csendben, a szemerkélő esőben ballagva egyre jobban elmélyült a beszélgetésünk. Dani azt fejtegette nekem, hogy ajándéknak tekinti a betegségét, oda nem adná semmiért. Nagyon fél a haláltól, sőt, egyenesen retteg, mégis örül, hogy megbetegedett. Nem volt jó ember, kihasznált, bántott másokat, önzőn csak magával törődött, fikarcnyi szeretet sem volt benne. A betegsége megváltoztatta, sokkal jobb ember lett, és az élete árán is ragaszkodik ahhoz az új Danihoz, akivé a betegsége által vált. És persze, a rohadt életbe, és micsoda igazságtalanság, meg jaj, istenem, mi lesz vele, és mégis és mégis... ha választhatna, ugyanezt a sorsot választaná. Egy feladatom van már csak - mondta, miközben bőszen rugdosta a levélszőnyeget -, szeretni és elfogadni az engem körülvevő világot. Sok szeretetet és elfogadást kapok én is, és szeretnék én is adni, mert tudod, ezek nélkül lehet ugyan élni, de már látom, hogy fölösleges.

Sokan tekintenek úgy fájdalmas veszteségeikre egy idő után, mint valami szükségesre, ami sorsuk kiteljesedése felé terelte őket. Úgy kellett mindennek történnie, ahogyan történt, mondják. Olyat tanultak, amit e veszteség nélkül soha nem tanultak volna meg, és ez érték számukra, amiért hálásak. Mások, akiket súlyos veszteség ért, mint egy haláleset, minden ajándékot, minden fejlődést, érést készséggel eldobnának, ha visszakapnák elveszített szerettüket, mégis képesek meglátni a pozitív változást, és örülni neki.

Vannak azonban, akik nem fedezik fel veszteségük ajándékait, és nem sikerül kitörniük szomorúságukból, megkeseredettségükből. Sok oka lehet; talán nem kapnak segítséget, talán más a „homokpoggyászuk". A könyvben nem ők mesélik el élettörténetüket, hanem olyanok, akik megszenvedték veszteségeiket, de felismerték annak hozadékát is. Talán az ő példájuk segíti azokat, akik nem képesek meglátni a fényt abban a sötétségben, amibe veszteségük fájdalma taszította őket. Találkozhatunk egy Down-szindrómás kislányt nevelő édesanyával, aki először óriási sorscsapásként tekintett gyermekére, majd fokozatosan felismerte, kislánya igazi ajándék a családnak; egy mozgássérült férfival, aki kerekes székében csodálatosan táncol; egy válásában padlóra került, majd megerősödött és különleges tapasztalatokat szerzett kétgyermekes nővel; anyával, aki életmentő fia elvesztésének fájdalmában költővé vált; vájárral, aki súlyos ízületi betegségéből mások önzetlen, odaadó segítésének köszönhetően maga is meggyógyult; egy fiatalasszonnyal, aki elvesztette állását, és ez arra kényszerítette, hogy független, sikeres vállalkozóvá váljon; anyával, aki kétségbeesésében négy gyermekét hagyta el, hogy aztán méltó anyává válhasson; egy börtönben fogva tartott nővel, aki bukásának következtében sokat tanult önmagáról; egy vak zongoristával, akinek lelkében intenzíven él a zene; egy nővel, akit négy kisbabájának elvesztése terelt az önismeret útjára, és tette hiteles segítővé; egy filmrendezővel, aki összetörte az arcát, fejét, kocsiját, de mindez semmi ahhoz képest, hogy cserébe megtanulta, mi a szeretet.

Életünk biztonsága törékeny, nem élhetjük le veszteségeink hosszú sorának elszenvedése nélkül. Le kell mondanunk egy remek munkahelyről, egy nagyszerű lehetőségről, egy csodaszép álomról, egy kedves barátunkról, meghitt otthonunkról, megtaláltnak hitt szerelmünkről, értékes egészségünkről, szeretett hozzátartozónkról. Azt kellene megtanulnunk, hogy ne csupán elszenvedői és megkeseredett túlélői legyünk saját életünk kisebb-nagyobb veszteségeinek vagy tragikus eseményeinek, hanem megtanuljuk észrevenni és elfogadni mindezek ajándékait is, mi több, ha már megtörtént a baj, és azon változtatni nem tudunk, akár kreatív lehetőségnek tekintve megkíséreljük fejlődésünk szolgálatába állítani.

Danit idén nyáron, megismerkedésünk után tíz évvel legyőzte a betegsége. Soha többé nem sétálhatunk már együtt, és nem elmélkedhetünk a veszteségek ajándékáról. Neki ajánlom ezt a könyvet.

BORI, A MI SZERETETTANKUNK

Különös a mai tudásommal visszaemlékeznem arra a napra, amikor megtudtam, hogy a három fiunk után érkező kislányunk Down-szindrómával született. Ma már nemcsak megbékéltem ezzel, hanem tápláló örömforrásként van jelen az életemben, és látom azt is, mi módon változtatta meg gazdagító irányban a családunk életét. De ehhez nagy utat kellett bejárni.

Nem sejtettünk semmit, bár igaz, ő volt az első baba, akinél a férjem megkérdezte: „Mi van, ha Down-szindrómás?" Legyintettem; ha a másik három egészséges, miért lenne vele baj? Amikor megszületett, és megtudtam, hogy Down-os, első és legfontosabb gondolatom ez volt: „Miklós meg tudja bocsátani nekem?" Sokkos állapotban voltam napokig, nem is emlékszem semmire, ezen az egy rémült gondolaton kívül. Csak a harmadik naptól van emlékképem, ahogyan szoptatom a kislányomat. A szülészem bátorított, hogy lehet ezekkel a babákkal boldogan élni, egyik testvére neki is Down-os. Valószínűleg ez az emberi hozzáállás rázott fel kábultságomból.

Bori teljesítménycentrikus családba érkezett. Én végig, az egyetemen is jó tanuló voltam, a férjem is többdiplomás, a fiaink pedig sorban nyerték a tanulmányi versenyeket. És akkor jött egy ilyen kislány, és borított mindent.

Az első hét csak a túlélésről szólt. Szoptattam és az alvásba menekültem. Elmondtuk a hírt a családnak, akik elég tragikusan fogták fel. Értelmi fogyatékos, te jó Ég! Szemük előtt megjelent a régen mindenkitől távol tartott, kastélyokban élő fogyatékos gyerekek elborzasztó képe. Mostanában olvasom a fórumokon, milyen kulturált leveleket írnak a szülők családnak, ismerősöknek, szinte megkönnyezem őket. Én erre nem voltam képes, és szerintem a szülők többsége szintén nem, csak bújik, becsuk ajtót, ablakot, szégyenkezik.

Az első időkben lehajtott fejjel közlekedtem a közértbe, orvoshoz. Mosolyogva jöttek szembe velem az ismerősök, gratulálni szerettek volna a babához, de én szemlesütve mentem el mellettük.

Az egyházi közösségem hetente látogatott. Kezdetben csak hallgattam őket, aztán beszélgetni kezdtem velük - sokat segített. Ők elfogadták Borit olyannak, amilyen, hoztak könyveket, írásokat, és akkor lassan megmozdult bennem valami. Bori elfogadásáért, megszeretéséért azonban tudatosan meg kellett dolgoznom. Fájdalmas az emlék, de bevallom: erős bronchitise volt, elvittem ugyan orvoshoz, gondoskodtam róla, de felbukkant a mélyből egy anyához méltatlan, rettenetes gondolat, ha meghalna, ennek a szörnyű helyzetnek vége lenne. A többieket anyatigrisként védtem, de vele kapcsolatban hiányzott belőlem ez az őrült féltés. Micsoda szégyen egy anyának! Nehéz volt ezt megélnem, mindaddig, míg rá nem jöttem, ez természetes.

Eltelt egy év is, mire kijöttem valamelyest annak gyászából, hogy nem olyan gyermekünk született, mint amilyennek megálmodtuk őt. Ekkor voltam képes szégyen és bujkálás nélkül kivinni őt. A férjemnek ez három évébe került. Kezdetben még azt sem mondta el a munkahelyén, hogy gyereke született. Hároméves volt Bori, amikor teljesen elfogadta, és végre boldogan vitte a munkahelyére.

A fejlesztés sokat segített az elfogadásban, mert az nemcsak a gyereket gyógyítja, hanem az anya lelkét is. A tudat, hogy mindent megteszünk a gyerekünkért, erőt, tartást ad. Az, hogy mindennap vittem valahova, segített túlélni a kezdeti nehéz időszakot. Találkoztam ott egyéni példamutatással, nagyszerű, elkötelezett gyógypedagógusokkal. Felkerestem Down-os családokat, akiktől szintén sokat tanultam. Láttam az elfogadást, láttam, hogy nem szégyellik a gyereküket, viszik mindenhova, ezzel nekünk is példát mutattak.

Hosszú évekig hordtam a kislányunkat fejlesztésre, és fáradhatatlanul foglalkoztam vele otthon is. Az élet később bizonyította, hogy jól tettem, mert mindezeknek meg is lett az eredménye.

Közben átesett több műtéten. Háromszor operálták a szemét, és volt egy szívműtétje is.

A szívműtét után két hónappal beszélni kezdett. Passzív szókincse váratlanul aktivizálódott, és a nyári szünet után őszszel már kis mondókákat mondogatott. Attól kezdve, hogy az egészséges szív több oxigénnel látta el az agyát, hihetetlen sebességgel kezdett fejlődni.

De nem egyszerű ebből a veszteségérzésből kilábalni. Már azt hittem, minden rendben, - hat-hét éves lehetett -, amikor egy napon a templomban a prédikáció hatására sírva fakadtam. Hazahoztak; vagy nyolc órán át sírtam. Most is elérzékenyülök, visszajött az érzés, könnyezem ennyi év után is!

Emlékszem, kint ültem a teraszon, sütött a nap, arcomon éreztem a melegét, néztem a fény játékát a borókabokor levelein, és sírtam. Az egész család körülöttem aggódott, de nekem jó volt, kegyelmi állapot, amely felszabadította bennem az elmúlt évek minden feszültségét.

Ez volt a fordulópont. Addig győzködnöm kellett magamat, hogy ez a sok erőfeszítés és lemondás megéri, lesz eredmény. Mert bizony sok mindenről mondtunk le. Nem mehettem vissza dolgozni, kevesebb volt a pénz, ugyanakkor Bori fejlesztése sokba került. Alig volt rendes ruhám, nem tudtunk élményeket gyűjteni, látni, megismerni, mint korábban a fiúkkal. Mentünk, de korántsem olyan sokat, Bori mindent alaposan átrendezett. A fordulóponttól megváltoztam, lazább lettem, természetesebben vettem az életünket.

Olvastam Maria Montessoriról, aki sérült gyerekeket tanított, és tapasztalta, hogy elképesztően sok mindenre meg lehet tanítani őket. El akartam sajátítani a módszert, ezért ismét beiratkoztam az egyetemre.

Egy barátnőmmel nekiláttunk felkészíteni Borit az iskolára ezzel a módszerrel. Amikor elkezdte az elsőt, az egészséges gyerekekből álló osztályban csak ketten tudtak írni-olvasni, egyikük ő volt. Hatalmas sikerélményt szerzett! Kitűnő tanuló lett, és végig megőrizte ezt. Igyekvő volt, ha például meg kellett tanulni egy versszakot a János vitézből, ő megtanulta az egész fejezetet. Ötödik osztályos korától aztán már nem jártunk külön fejlesztésre, csak az iskolai fejlesztőpedagógus és logopédus foglalkozott vele.

Most szakiskolába jár, ahol vakon gépírást, irodai levelezést, ügyvitelt, bizonylatolást tanul. Irodai asszisztens lesz. Változatlanul szorgalmas, és roppant nagy akaratereje van. Egész kicsi segítséggel képes lesz az önálló életre. Ha kellően érzékeny munkahelyet talál, akkor még dolgozni is tud, és hasznosnak érezheti magát. A háztartásba is be tud segíteni majd akármelyik testvérénél. Már most rendben tartja a fiúk szobáját, tud mosni, teregetni, mosogatni.

Azt tartottuk szem előtt, hogy képes legyen dolgozni, és találjon olyan elfoglaltságot is, ami örömöt nyújt számára. Ő ezt a zenében fedezte fel. Látszott, hogy tehetséges, ezért erre fektettük a hangsúlyt. Találkoztunk egy dobtanárral, aki speciális színes dobkotta módszert dolgozott ki, amelynek segítségével a nehézkes mozgáskoordinációjú gyerekek javulást értek el, de nem csupán a mozgásukban, hanem a tanulásban is. Már nem lehetett bejutni hozzá, de amikor találkoztak, és egymásra néztek, azonnal azonos hullámhosszra kerültek, így mégis elfogadta tanulójának. Bori az éves kottatanulást három hónap alatt elsajátította. Szinte táncol, ahogy dobol, a teste zenél, a tanárt meg, ahogy nézi, eltölti a bizalom érzése, és azt gondolja, rejtély, ami ebben a kislányban van.

Minden évben félévkor és év végén bemutató hangversenyen lép fel. Két évvel ezelőtt már olyan gyönyörű darabokat játszott, és olyan jól - önmagához képest persze -, hogy neki ítélték a szakmai díjat. Ma már dobfelszerelésen, vibrofonon, metallofonon, xilofonon és marimbán játszik hihetetlen szeretettel és kitartással.

Tehetségének köszönhetően bekerült egy olyan zenekarba, ahol sérült emberek zenélnek. Hetente háromszor gyakorolnak, rendszeresen fellépnek vidéken és külföldön - komoly munka folyik. És azt a szeretetet, ahogy egymással viselkednek! Nagyon boldog vagyok, mert bár lehet, hogy állást nem sikerül találnia, de az biztos, hogy a zenélés mindig örömteli lesz az életében.

Születésekor nem volt szép kisbaba, kancsal volt, majd hallókészüléket hordott egy évig, és kicsit esetlen is volt. Most tizenhét éves, még feslő bimbó, kislányos, de kifejezetten formás. Világéletében sportolt, ami meg is látszik rajta. Gyönyörű karcsú a dereka, az úszástól álomszép a válla, a ritmikus sportgimnasztikától, a klasszikus tánctól sikkes a mozgása, a falmászástól pedig - azért vittem, hogy fejlődjön a bátorsága és a koordinációs képessége - rendkívül szép tartása lett.

Vannak barátai, különösen az egyik fiúval értik jól meg egymást, de van másik fiú is, meg egy szintén Down-os kislány, aki keleti táncokat tanul.

Jól alakult tehát a sorsa, köszönhetően a befektetett rengeteg erőfeszítésnek, mégsem mondhatom, hogy ennek a család látta kárát, éppen ellenkezőleg! Nekünk olyan ajándék Bori, ami nem fejezhető ki könnyen. Először is, mindannyian toleránsabbak lettünk a sérült emberek iránt. Az anyukám visszatalált a hitéhez, templomjáró lett ismét, és ami különösen kedves a szívemnek, megbocsátóvá vált, elengedte régi sérelmeit.

Átértékelődtek a dolgok, más lett életünk prioritása. Mondok egy példát: amikor csak a három fiú volt, imádtam, hogy minden ragyog, mindennap takarítottam. De Bori születésével felborult minden, később pedig átértékelődött. Ma már nem ez az elsődleges, hanem a férjem, a gyerekek és a munkám, a tanítás.

De a legfontosabb, hogy Bori a mi szeretettankunk. Ha ő odabújik valamelyikünkhöz, mindaz a kedvesség, szeretet, ami benne van, az idegeinken keresztül felszívódik, és mi ellágyulunk, ellazulunk. Pedagógus vagyok, de engem az iskolában még nem láttak idegesen, mérgesen, bennem akkora béke van! Nem ilyen voltam, de a kislányomnak köszönhetően megváltoztam. És nem csak a család élvezi az ő sugárzását: akik hajlandóak befogadni, azok mind-mind kapnak valamit. Elfelejtik, hogy gondjuk van, eltölti őket a béke, és ugyanazt a kedvességet veszik fel. A Boriból sugárzó nagy szeretettől szabályosan a zsigerekben érezhető az ellazulás.

Boldog vagyok, hogy a párom a párom maradt, nem hagyott itt minket, mint ahogyan ez megtörténik sok családban. Régi vágású családból származik, ahol azok az alapértékek, mint a felelősségvállalás, a becsület nagyon fontosak, és bár ő ezt nem mondja, benne van minden gondolatában és tettében. Bízhatom benne, ami nagyon sokat jelent nekem, és hogy eddig eljutottak a gyerekek, neki is köszönhető.

Ma már úgy érzem, így teljes a családunk, és csak köszönettel, hálával tartozunk Borinak, amiért közénk érkezett. Nem tudom, mi a titka, de az biztos, hogy valóságos szeretettengert varázsolt az otthonunkba, amelyben mindannyian lubickolhatunk.