SZENDI GÁBOR

A NŐ ÉLETE

Mit hoz a jövő?

Jaffa Kiadó

A szerzőtől a Jaffa Kiadó gondozásában megjelent:

A nő felemelkedése és tündöklése, 2008

Isten az agyban, 2008

Pánik – Tények és tévhitek, 2009

Paleolit táplálkozás – A nyugati életmód és a civilizációs betegségek, 2009

Boldogtalanság és evolúció – Paleolit táplálkozással a depresszió ellen, 2010

Paleolit szakácskönyv (Mezei Elmirával), 2010

Paleolit táplálkozás és korunk betegségei, 2011

Paleolit táplálkozás kezdőknek, 2011

Paleolit szakácskönyv II. (Mezei Elmirával), 2011

Napfényvitamin, 2012

Tartalom

Bevezetés

A Lolita

Nabokov Lolitája

Egy kis körkép

A gyermek és a szexualitás

A szexualitás alakulása a civilizáció fejlődésével

A tinédzserkor evolúciója

Mi rejlik génjeinkben?

A lolitaság mint evolúciós reprodukciós stratégia

Kik azok a nimfácskák?

A fogamzásgátló nő

Amikor a fogamzásgátlás gondolata megfogant

A gátlástalan mémek

A fogamzásgátlás és az emberi evolúció

Fogamzásgátlás és szexuális szelekció

A monogámia csapdája

A férfiak feminizálódásáról

Sose ismerkedjünk náthásan!

Fogamzásgátlás és válás

A fogamzásgátlás és az együttélés

A fogamzásgátlás egyéb kockázatai

Konklúzió

A gyermektelen nő

Egyre népszerűbb a gyermektelenség

Egy kis kitekintés

A gyermekvállalás ambivalenciája

Az anyaság evolúciója

Kötődési stílus és gyermektelenség

A női testideál és a gazdasági fejlettség

Konklúzió?

A magányos nő

A szaporodási siker nem feltétlen a gyermekek számától függ

Miért is kell szaporodni?

Kik is azok a szinglik?

Terápiás tapasztalatok

A féregérzés

Kötődés és szingliség

A gének és a magány

A kötődés és az agy

Miért előnyös szinglinek lenni?

Korunk és a magány

A maszkulin(izálódó) nő

Hormonhatások és fiús lányok

A xenoösztrogének hatásai

A táplálkozás, a hormonszintek és a PCOSZ

Adrenarché: a korai mellékveseérés

A maszkulinizálódás egyéb bizonyítékai

Konklúzió

A nagymama

Meddig élünk?

Miért élünk sokáig?

Gyanakvó nagypapák

Mi a nagyszülők szerepe a mai világban?

A szép nő

A szépség elszakad a termékenységtől

A zsír és a szépség

Szépség és munkabér

Divat és gazdaság

Csúnya vagy?Akkor megbüntetünk!

A szépség megváltozott jelentése

Nő-férfi barátság

Elmélkedés a barátság ürügyén a szexről

A barátság cserekapcsolat?

A barát olyan, mintha szerelmesünk volna

A barát olyan, mintha rokon volna

Rokonszelekciós elmélet és barátság

Női barátság, férfi barátság

A nemek közti barátság megjelenése

A nemek közti barátság: mire is lett „kitalálva”?

Fordulat a nő-férfi barátságban

Beépített tévedések a nemek közti barátságban

Az érzelmi eltolódás elmélete

Az összejövés

A változó apa

Keressük az Apát

Párválasztás, szülői ráfordítás

A férfi mint befektető

Fordulat az apaság történetében

A nem kötődő kisbefektető

Felhasznált irodalom

Impresszum

BEVEZETÉS

A nő felemelkedése és tündöklése című könyvem óta foglalkoztat az a kérdés: hogy folytatódik a történet? A bővített, második kiadásban helyet kapott a házasságról szóló fejezet, amelyben már azt latolgattam, merre tart az emberi kapcsolatok alakulása. A könyv óta sokat foglalkoztam a nyugati ember táplálkozásával, a civilizációs betegségek kialakulásával, a depressziójárvánnyal, a D-vitaminnal, és e könyvek mind ugyanazt a kérdést járják körül: hol tévedt le az ember az evolúció által kijelölt ösvényről, és milyen következményekkel jár ez ránk nézve? Vizsgálódásaimból azt szűrtem le, hogy a dolgok az emberi életmódot gyökeresen átalakító ipari forradalommal kezdtek rossz irányt venni. Az emberi szervezet bizonyos természeti és társadalmi feltételek közt alakult ki, és évmilliókon át egyre tökéletesebben alkalmazkodott e körülményekhez. A körülmények azonban kétszáz év alatt viharos gyorsasággal és alapvetően megváltoztak. Ebben a könyvben azt próbálom megvizsgálni, miként hatott a 19—20. századi társadalmi fejlődés a nő evolúciós programjaira.

A modern tudományt az jellemzi, hogy az élet alapjait feszegeti. Olyanok vagyunk, mint a kíváncsi gyerekek, akik mindent szétszednek, és mindennek a működése érdekli őket. Megtanultuk, hogyan gátoljuk a szaporodást, le tudjuk győzni a meddőséget, a génmódosítással a növénynemesítés egy új, veszélyes korszakába lépett. Már képesek vagyunk állatokat klónozni, és az őssejtkutatással remény nyílt gyógyíthatatlan betegségek kezelésére, de akár a halhatatlanság elérésére is. Minden lépés csodálattal tölt el bennünket, hiszen soha nem látott perspektívák nyílnak meg előttünk. Azt azonban nem tudjuk, és nem is akarjuk felmérni, hogyan változtatják meg az emberi evolúciót ezek a lépések, mert rövid távú érdekeink sokkal jobban lekötnek minket, mint a távoli kockázatok latolgatása. Ez persze nem is lehet másként, hiszen a tudomány és a társadalom fejlődésének lényeges vonása, hogy minden korlátot ledönt, és egyik lépés vonja maga után a következőt. Amikor Henri Becquerel 1896-ban észrevette, hogy a szurokérc olyan sugárzást bocsát ki, amely megfeketíti a fotólemezt, ki sejtette még, hogy ebből lesz az atombomba. Amikor Mendel felfedezte az öröklődés törvényszerűségeit, senki még csak álmában sem gondolta volna, hogy egy nap az ember megváltoztatja az élőlények genetikai állományát. Vagy amikor felfedezték a hormonokat, ki hitte volna, hogy egy nap gátolni vagy éppen serkenteni tudjuk majd a megtermékenyülést. A tudományos fejlődés nem fontolgat, hanem hasít előre, mint egy jégtörő, és az egyes tudósok etikai kételyei ma már mit sem számítanak, hiszen a hatalom és az ipar maga irányítja a tudományos kutatást a még nagyobb hatalom és a még nagyobb profit érdekében.

A tudományos és társadalmi fejlődés ugyanolyan vak, mint az evolúció: nem valamilyen célra tör, nem szándékok vezérlik, hanem a változások természete, belső logikája viszi előre a dolgokat. A maga korában minden újabb lépés természetes volt: a nő munkába állt, az emberek jogot formáltak a szex szabad élvezetére, a nők küzdöttek a szabadságukért és egyenjogúságukért. Eközben azonban a nemek viszonya előre nem látott módon megváltozott. Uralkodóvá vált az individualizmus eszméje, átformálódtak a nemi szerepek, megváltozott a férfi és a nő biológiája, háttérbe szorult a család mint intézmény, és sokan már a szaporodásról is tudatosan mondanak le. Nem biztos, hogy ebben az új világban tényleg boldogabbak és szabadabbak vagyunk. Sokáig a biológiai evolúció határozta meg az ember és a társadalom működését, ám a kultúra és a tudomány mára túllépett a biológiai evolúció keretein, és megváltoztatta annak menetét is. Folytatva a „ki gondolta volna” sort: azt sem hittük volna, hogy a fogamzásgátlás feltalálása pár évtizeden belül a népességfogyás és az elöregedés révén a nyugati világ hanyatlásához vezethet, és hogy részben emiatt új népvándorlás veszi kezdetét, ami a nyugati világban rengeteg problémát generál.

Szeretném, ha senki nem értene félre: nem a fejlődést és a haladást kérdőjelezem meg, csupán azt vizsgálom, miként változtatja meg mindez észrevétlenül a mindennapi életünket. Nem sírom vissza a régit, mert nem gondolom, hogy a régi jobb volt. A változás elkerülhetetlen, a fejlődés lépései logikusak és feltartóztathatatlanok. De nem kell feltétlenül hagynunk, hogy világunk a végzetébe rohanjon. Az ókor csodálatos, hatalmas birodalmai vagy az inkák társadalma mind a „fejlődés” nevű folyamatnak estek áldozatul. Ha a fejlődés azt diktálja, hogy a nyugatnak pusztulnia kell, hát rendben, ne álljunk az útjába. De nem biztos, hogy a fejlődés útja előre meg van írva. Talán csak mi magunk szabadítjuk magunkra a fejlődést, ahelyett, hogy irányítanánk azt. Ha a trójaiak hittek volna Kasszandrának, Trója nem bukik el. A világ Kasszandraszindrómában szenved: nem hallgat a jóslatokra. Pedig ha az ember leküzdi rövidlátását, és nemcsak holnapját, hanem távolabbi jövőjét is megtervezi, valóban egy szebb világ várhatna ránk. Ha azonban alapvető folyamatokba pusztán pillanatnyi érdekeink miatt belepiszkálunk, akkor úgy járunk, mint a Titanic, amelynek kapitánya a versenylázban a rövidebb utat választva jéghegynek vezette az elsüllyeszthetetlennek hitt hajót – és a Titanic elsüllyedt. Azóta vált az emberi vakság és a veszély semmibevételének szimbólumává, ahogy a hajó zenekara a szalonban egyre csak játszik tovább.

Mi teremtjük a kort, és a kor teremt minket. Vágyainkból, szándékainkból – általunk át nem látható módon – valami merőben más kezd születni, mint amit akartunk. Még működnek bennünk az ősi programok, de valahogy elégtelenül valósulnak meg. A jól induló dolgok zátonyra futnak, és egyszer csak azzal szembesülünk, hogy nem ilyen életről álmodtunk, nem így akartunk élni. A nő életében azokról az észrevétlen, alattomos változásokról írok, amelyeket nap mint nap, pillanatról pillanatra nehéz tetten érni. De hatásaikat sok év után összegezve egyszer mégiscsak meg kell kérdeznünk: hogy jutottunk ide?

A LOLITA

Mit mondjak, nem könnyű szívvel vágok neki a Lolita-problematika tárgyalásának, mert könnyen úgy járhatok, mint Randy Thornhill és Craig Palmer, akik, miután megírták könyvüket a nemi erőszak evolúciós felfogásáról, rögtön megkapták, hogy lám, igazolni akarják a nemi erőszakot mint genetikailag kódolt szaporodási módot. Ám ahogy a nemi erőszak, úgy a Lolita-probléma is itt van velünk, ha akarjuk, ha nem. És attól, hogy nem foglalkozunk vele, még nem múlik el.

Maga a probléma – amely, mint látni fogjuk, szoros kapcsolatban áll a felgyorsult nemi éréssel – a felszínen úgy jelenik meg, hogy a szórakoztató- és médiaipar, illetve a ruha- és kozmetikai cégek egyre több tizenkét-tizennégy éves lányból gyártanak celebet, akik aztán modellként, énekesként vagy színésznőként követendő példaként állnak az egész tinivilág elé, és a nemrég még hajas babával játszadozó kislányokból előtör a szexuálisan túlfűtött, jogokat követelő minifelnőtt. A korhatár pedig egyre csak kúszik lefelé. Ezek a lányok nem kislányként jelennek meg, nem azt éneklik, hogy „és még Bambi is kapható”, és még csak nem is gyerekruha-kollekciókat mutatnak be, hanem csábító szexuális fenevadakként jelennek meg a divatbemutatók kifutóin, a koncertek színpadain és a vásznakon. A sort az 1980-as években a romantikus szépségű Brooke Shields kezdte, amikor tizennégy évesen a Kék lagúnában eljátszotta annak a szűziesen ártatlan lánynak a szerepét, aki szintén szűziesen ártatlan fiú unokatestvérével egyszerre csak felfedezi a másik szűziesen ártatlan testét. A férfi nézők nagy örömére persze nemcsak filmbeli unokatestvére, hanem ők is felfedezhették Brooke bájos idomait, bár a rendezők a színésznő hosszú haját a meztelen jelenetekben állítólag gondosan odaragasztották a kebléhez. Amint a „fejlődést” elnézem, még pár év, és az ilyen filmekben direkt rövidre fogják vágni a lányok haját. A filmtörténetben a „fejlődés” mozgatórugója ugyanis az, hogy „mutasd meg, ami tegnap még nem volt megmutatható”. Akárhogy is: a témaválasztás kamasz fiúk és meglett férfiak romantikus szexuális fantáziáit vitte vászonra, és legalizálta, hogy kiskorú lánygyermekek szexuális kontextusban is ábrázolhatók. Persze ellenem vethetné valaki, hogy nem Brooke Shields anyakönyvi kivonatát, hanem a testét mustrálgathattuk, ami alapján nem feltétlen egy általános iskolás kislányra tippelnénk.

Ugyanakkor aki a Kék lagúnát valamiféle fimtörténeti pionírnak tekinti a pubiszex ábrázolásában, azt ki kell ábrándítanom: hisz az amerikai film atyja és egyben a kislányok szexuális abúzusának szenvedélyes ábrázolója, David Griffith a Letört bimbókban már 1919-ben bemutatta, hogyan bántalmazza kínai mostohaapja a tizenkét éves kis Lucyt. A filmben persze csak a bántalmazást látjuk, a szexjeleneteket Griffith a nézők piszkos fantáziájára bízta. Ismerve a gyermekabúzusok statisztikáit, számtalan nézőnek nem sokat kellett erőlködnie, elég volt saját élményeiből meríteni.

A gyermekkor szexualizálása, vagy még inkább – egy finom lépést téve a probléma megértése felé – a gyermeki szexualitás felfedezése a modelliparban is tetten érhető. Maddison Gabrielt tizenkét évesen választották az ausztrál Gold Coast Fashion Week 2007 hivatalos arcává, ami nem kis felháborodást keltett az országban. Még John Howard, Ausztrália miniszterelnöke is tiltakozott, de persze kit érdekelnek a gyermekjogvédők akadékoskodásai, ha dollármilliókról és hírnévről van szó? És a korhatárleszállítás azóta sem állt meg. Természetesen ez az eset sem előzmények nélkül való. Hát senki sem emlékszik a gyerekarcú Twiggyre, a hatvanas évek sztármodelljére, akit tizenhat évesen kiáltott ki a The Daily Express az év arcának? Már Twiggy titka is abban rejlett, hogy egyszerre volt gyerek és nő. Az egész Lolita-probléma lényege éppen ez a kétértelműség. Nehéz annyira visszamenni az időben, hogy ne ütközzünk bele abba a jelenségbe, amikor a gyermeklányok ilyen-olyan szerepben, de szexuális fantáziák és tevékenységek tárgyai voltak. Ami változik – és ez a „fejlődés” –, hogy mindez egyre kevésbé titkolandó.

A média a 20. század elejétől futószalagon gyártja a gyermekszínésznőket és az egyre fiatalabb énekesnőket. Már régen nem arról van szó, hogy egy szereplőválogató betér egy általános iskolába, és véletlenül megakad a szeme egy kivételes tehetségen. Már maguk a szülők formálják lányaikat kisgyerekkortól, hogy még a tinédzserkor előtt sztárokká válhassanak. Ez a tömegember „modern álma”. Gyermeked élete egy esély, hogy kitörj a szürke, arctalan létből. A szórakoztatóipar pedig szisztematikusan keresi a potenciális tinisztárokat. Britney Spears már háromévesen táncolni tanult, és anyukája nyolcéves korától szereplőválogatásokra hurcolta. Christina Aguilera kiskorától énekes akart lenni, és már tízévesen indult egy amolyan „Csillag születik” típusú versenyen. Natalie Portman négyévesen már táncolt, tízévesen modellkedett, és tizenkét évesen játszotta el a Léon, a profi tündéri Mathildáját. És itt van Emma Watson, aki kilencévesen kezdte a filmezést a Harry Potter hősnőjeként, és gyakorlatilag filmstúdiókban és divatmagazinok fotóstúdióiban nőtt fel.

Természetesen nem az a lényeg, hogy egy gyerek énekel, ruhamodell vagy filmben szerepel, hanem az, hogy szexuális tárgyként, szexuális vágyak célpontjaként van bemutatva. A Kék lagúna nem két gátlásos, nyakigláb kamasz esetlen próbálkozásait ábrázolja, hanem két csodás testű, szexuálisan nagyon is kívánatos fiatal szexuális egymásra találását. A Léon, a profiban a tizenkét éves Mathilda beleszeret a mogorva bérgyilkosba, és minden igyekezete ellenére csak az menti meg a Lolita-sorstól, hogy Léon gyermekszerető olaszként Mathildában makacsul a gyermeket látja. (Persze ez is csak egy variáció a gyermek-felnőtt szerelem témájára, akárcsak Thomas Mann Halál Velencében című kisregénye.) Emma Watson arculatformálói pedig – okulva más tinisztárok botrányaiból – hiába vigyáznak rendkívüli módon a színésznő imidzsének tisztaságára: ha Watson, nem tagadva meg női hiúságát, divatlapok címoldalain jelenik meg mondén dívának maszkírozva, lakhat akár egy kolostorban, beléphet akár egy apácarendbe is, mindenképpen szexuális tárggyá változik. Hogy ez mennyire így van, azt hamisított, meztelen képei jelzik, amelyek újra és újra keresztbe-kasul bejárják a médiát. Lehet cáfolni, lehet tiltakozni, de muszáj tudomásul venni, hogy Emma Watson teste már nem az ő tulajdona. Aki celeb, fogyasztási cikké válik, és nem ő szabja meg, ki, mikor, milyen formában fogyassza.

A gyermekkor szexualizálása a nyugati társadalmakban komoly aggodalmakat kelt. Zsinórban jelennek meg könyvek olyan címekkel, mint Az eltűnt gyermekkor{1}, Oly szexi oly korán{2} vagy a Lolita-effektus{3}. A fiatalok egyre korábban kezdenek nemi életet élni, egyre gyakoribb a tinédzserkorú anyaság, és egyre fiatalabb korban akarnak a lányok szexisen kinézni. Ez azonban csak része egy tágabb problémának. A statisztikák szerint a gyerekek 20-25, más források szerint 40%-a esik áldozatul valamilyen szexuális visszaélésnek, és a szexuális bűntettek 40-45%-át tizenöt éves vagy annál fiatalabb lányokkal szemben követik el{4}.

Nem egyszerűen arról van szó, hogy a gyerekek egyre korábban fedezik fel a szexualitást, hanem arról is – maradva a lányoknál –, hogy a férfiak egyre fiatalabb gyerekekre tekintenek szexuális tárgyként. A korunkban megformálódó női szexideál a fiatal, szinte még gyermeki női test, amely karcsú, hibátlan, bimbódzó és ártatlan. Az ez utáni vágy hajszolásának extrém szélsősége az egyre terjedő vagy inkább újra feltámadó gyermekprostitució és gyermekpornó, szolidabb formája pedig a kamaszokra irányuló felnőtt szexuális fantázia, amelynek olykor még megálljt parancsol a józan ész. Szép példája ennek az Amerikai szépség című film, amelyben a szexuálisan kihívó, de tapasztalatlan kamasz lányra beinduló apa az utolsó pillanatban ébred rá, hogy csak egy média által megbolondított kislány fekszik alatta. Az életben azonban nem ilyen emelkedetten működnek a dolgok.

Máig döbbenten és értetlenül gondolok arra a szőke lányra, nevezzük B-nek, akinek gimnáziumunk csuda népszerű, már őszülő, többgyermekes biológiatanára volt a szeretője. A fél iskola róluk suttogott, de persze senki nem tett semmit. Évekkel később B-t kézen fogva láttam andalogni egy minimum hatvanéves férfival. Amolyan mester-tanítvány szerelemnek látszott. Végül is, minden csak ízlés kérdése, gondoltam. Aztán egy-két évvel ezelőtt állt össze bennem a kép, miként dönti romlásba egy fiatal lány életét egy túl korai, inadekvát szerelmi kapcsolat. Egy írónővel beszélgettem, aki arra panaszkodott, hogy pénzért könyörögve újra és újra felkeresi egy nő, akit éppen kilakoltatni készülnek a gyerekével. Kérdeztem, kiről van szó, és a leírásából ráismertem B-re, aki egy évvel alattam járt a gimnáziumban. Az írónő elmesélte, hogy a „lány” (immáron túl az ötvenen) annak idején az évfolyam sztárja volt az egyetemen, majd mindenféle zűrös kapcsolatokba bonyolódva lassan alkoholistává, munkanélkülivé vált. Ismerősöm csak azért adott neki pénzt, hogy hiányos fogazatát rendbe hozathassa, hiszen így még az álláskeresésben is esélytelen volt. „Persze, el fogja inni” – tette hozzá ismerősöm szomorúan. A gyermek-felnőtt szexuális viszony romboló hatásáról azóta elég sokat tudhatunk a szakirodalomból, és terápiás tapasztalataim szerint sem holmi ártatlan, romantikus dolog a tanár-diák szerelem.

A gyermekkor túlszexualizálása mögött a kritikusok a fő mozgatónak a rideg gazdasági érdekeket látják. Az ipar felfedezte a gyermeket mint piacot, és kora felnőtt fogyasztóvá akarja tenni. A gyermekjátékok és – ruhák árusításánál mérhetetlenül nagyobb piacot jelent a gyerekeket megcélzó média, a kozmetikai szerek és a ruhák piaca. Pöttyös labda és rakott szoknya eladásából nem lehet annyit kihozni, mint a folyton változó divatú ruhákból, zenékből, filmekből, ékszerekből, kozmetikai és fogyasztószerekből stb. A gyermekkor szexualizálása életkorban lefelé kitágítja a felnőttkort, ami óriási profitot termel. A kritikusok a médiát hibáztatják, és vizsgálatokat mutatnak fel, amelyek szerint a mindent elöntő szex és a szexualizált tinédzsercelebek hatására a fiatalokban megnövekszik a szexuális késztetés és a vágy, hogy ők is megfeleljenek a média által sugallt ideáloknak.

Ha azonban egy kicsit hátrébb lépünk, és feltesszük a kérdést: ugyan kik működtetik a médiát vagy a szépségipart, akkor le kell számolnunk azzal az elképzeléssel, hogy lelkiismeretlen, profitéhes szörnyek tevékenykednek a magunk és gyermekeink romlásán, és rá kell jönnünk, hogy ők is csak emberek, akik ugyanúgy csak a munkájukat végzik, akárcsak mi magunk. A társadalmat nem lehet felosztani a társadalmat megrontókra és áldozataikra: a társadalom mi vagyunk. Valakik gyártják és árusítják az új testideált hordozó Barbie babákat, a szexi ruhácskákat, a gyerekkozmetikumokat, másvalakik pedig megveszik ezeket. A média felkínálja a szexualizált gyermekeket, a közönség pedig fogyasztja őket. Régen hajas babáért nyúzták anyukájukat a kislányok, most meg szexis ruhákért. Az emberek szeretnek felelősöket keresni a problémáikért, de ami működik az átlátható emberi kapcsolatok szintjén, az nem működik társadalmi méretekben. Társadalmi folyamatokért felesleges az egyes embereket hibáztatni. Személyesen ellent lehet állni a média és az ipar nyomásának, amint azt a tanácsadó könyvek ajánlgatják, ám ebből gyakran csak az sül ki, hogy a gyerek kilóg a társai közül, pocsékul érzi magát, és utálja prűd szüleit, akik mindenben csak veszélyt szimatolnak – sajnos abszolút jogosan. Moralizálással még soha nem lehetett társadalmi kérdéseket megoldani. Az evolúcióban – legyen az biológiai vagy társadalmi – az egyes ember általa át nem látható, irányíthatatlan folyamatok részese, élvezője és elszenvedője. Norbert Elias a következőképpen írta le a civilizáció folyamatát: „Az egyes emberi terveknek és cselekedeteknek ez az alapvető összeszövődése olyan változásokat és alakzatokat idézhet elő, amelyeket egyetlen ember sem tervezett vagy hozott létre. Ebből, az emberek kölcsönös függéséből, egészen sajátos rend származik, amely kényszerítőbb és erősebb, mint az őt alkotó egyes emberek akarata és esze. Az összeszövődésnek ez a rendje szabja meg a történelmi változás menetét; ez alapozza meg a civilizáció folyamatát.”{5} (Berényi Gábor fordítása)

Ki kényszeríti a fiatalokat arra, hogy szexisek legyenek, ha nem akarnak? Erre rá lehet vágni, hogy a média manipulálja őket. Ez körülbelül úgy hangzik, mintha az édességipart tennénk felelőssé az emberek elhízásáért, mert olyan finom csokikat állítanak elő, hogy nem lehet nekik ellenállni. Kereslet és kínálat egymást erősítő kapcsolatban állnak. Ha a kamaszkorba lépő gyerekekben nem támadna igény arra, hogy „szexualizálják” őket, akkor ez nem is fordulhatna elő. Persze a média és az ipar kifinomult eszközeikkel képesek mind tovább fokozni a létező igényeket, a felfokozott kereslet pedig ismét visszahat médiára és az iparra, amely ennek hatására tovább csigázza erőfeszítéseit. A „fejlődés” motorja itt az, hogy a piaci szereplők a fogyasztó kegyeiért egymással versenyezve mind jobban ráhangolódnak a fogyasztó ösztönvilágára, és így egyre pontosabban tudják őt megfogni. A sikeresebb termék az, amely hatásosabban fejezi ki a fogyasztó vágyait, ezért arra fog esni a fogyasztó választása. A végeredmény ez esetben: az egész kultúra átszexualizálása a csecsemőkortól a halálig. Téved, aki azt gondolja, ez már a vég. Ez a kezdet! Visszatértünk oda, ahonnan ősemberként indultunk. És kezd nyilvánvalóvá válni, hogy mindennek a szaporodás a végső értelme.

Hogy alakult ki ez a mai helyzet? Hisz régen minden olyan ártatlan volt, vagy legalábbis annak tűnt. Vagy mindez mindig is létezett, csak nem látszott? Való igaz: a gyerekek és pubertáskorúak szexuális lényként való kezelése koronként változó formában, de mindig is jelen volt. Ma hangosabb és nyíltabb, de lényegében nem más, mint régen.

Ha a Lolita-probléma kibontakozásának folyamatát visszafelé követjük az időben, elsőként a jelenség névadójához, Vladimir Nabokovhoz érkezünk. Mintha az ő regénye valamiféle jeladás lett volna.

Nabokov Lolitája

Nabokov regényének címszereplője a prepubertás szexualizálásának ikonikus alakjává vált. Mint említettem, előtte is létezett a jelenség, csak a társadalom szemérmesen szemet hunyt felette. A Lolita, amint tudományosan mondják, létrehozta a téma narratíváját: többet nem lehetett nem beszélni róla.

A pontosság kedvéért e helyütt érdemes megkülönböztetni a pedofíliát, amely a gyerekekre, a hebefíliát, amely a tizenegy-tizennégy év közötti kamaszodókra, valamint az efebofíliát, amely a szexuálisan már teljesen érett ifjakra irányuló vonzalmat jelenti. A differenciált megközelítés azért lényeges, mert a közgondolkodás nem tesz éles különbséget a gyermek- és a korai pubertáskor között. A pedofíliát éppen azért tekintik betegesnek, mert nemileg éretlen gyermekekre irányul. Ezzel szemben a hebefília és efebofília a nemileg már érett fiatalok iránt érzett szexuális vonzalom, amely nem beteges, csak életkortól függően büntetendő – szögezte le egy kanadai kutatócsoport, miután a Sing-Singben fogva tartott szexuális bűnelkövetőket vizsgálták{6}. Szerintem ugyanakkor a hebefíliát és az efebofíliát értelmetlen megkülönböztetni egymástól, lévén ezek jogi kategóriák, és csupán a pszichiátria akarja akkurátusan életkorilag szakaszolni a nemi vágy normalitását. Attól, hogy a szex tizenkét éves kor alatt még beleegyezés esetén is erőszakos közösülésnek, tizenkét-tizennégy éves kor között pedig megrontásnak minősül, egy női test lehet izgató egy szaporodni képes férfi szemében. Más dolog izgatónak találni valamit, és más dolog cselekedni. A kettő közt kell elkérni a személyit. És ne feledjük, a jog mindig egy adott kor felfogását tükrözi, ezért koronként változik. Angliában például egészen az 1870-es évekig csak a tízéves kor alatti közösülés számított bűncselekménynek, tíz és tizenkettő közt vétségnek, tizenkettő fölött pedig már nem volt büntethető a beleegyezéssel történő szex. Végül azért emelték fel a nagykorúság határát tizenhárom évre, majd még később tizenhatra, hogy leküzdjék a rendkívül elterjedt gyermekprostitúciót. Ami mellesleg azt is jelzi, hogy igen nagy kereslet volt a fiatal lányokkal való szexuális együttlétre{7}.

Visszakanyarodva Nabokovhoz: amikor a mester 1953-ban befejezte Lolita című regényét, és kiadó után kezdett kutatni az USA-ban, hamarosan azzal kellett szembesülnie, hogy regényét pornográf irodalomnak minősítik, őt magát pedig pedofilnak. Minden részvétem az övé, mert bizony elég nehéz lehet a gyanú árnyékától szabadulni, ha valaki, mint Nabokov, az írás mellett lepkevadász is. Egy ilyen foglalatosság azért – valljuk be – a Lolita megírása után kapott némi frivol élt. Ha például freudista lennék, most jót csámcsognék ezen. A lektorok fejében természetesen azonnal megszólalt a vészcsengő. „Ha én ezt kiadom, ketten megyünk a börtönbe” – mondta neki bizalmasan az egyik kiadó vezetője, és mivel senkinek nem akaródzott a könyvkiadás mártírjává válni, a könyv jó ideig nem is jelent meg Amerikában. Végül 1955-ben franciául látott napvilágot, de ebben sem volt sok köszönet. A párizsi székhelyű Olympia Press közismerten botránykönyvek és erotikus könyvek kiadója volt. De mit tudhatta ezt szegény Nabokov Amerikában? A kiadó boltjának összenyálazott kirakatüvege mögött olyan könyvek közt árválkodott a Lolita, mint az Ostor van a batyumban, a Nem hiába tátom a számat, meg hasonlók. A párizsi pedofilközösségen túl senki nem mutatott túl nagy érdeklődést a mű iránt, az ő szemükben viszont Nabokov gyorsan leértékelődött mint tizedrangú pornószerző. De minden jó, ha a vége egy jó kritika. Váratlanul Graham Greene tollából megjelent egy méltató írás a Sunday Timesban, amely az 1955-ös év három legjobb könyve egyikének nevezte a Lolitát. Az ember agyán persze átfuthat a – kimondva becsületsértéssel is felérő – gondolat: ugyan miként találhatott rá Greene az erotikus regénynek álcázott Lolitára a sok szemét közt? Csak nem lelkes olvasója volt az efféle műveknek? De el is hessegethetjük ezt a csúnya feltevést, hiszen ha egy író mellesleg MI6-ügynök is, talán még dossziéja is akadt az USA-ban élő orosz emigránsról. A cikk hatására mindenesetre elrendelték az összes Angliába bekerült Lolita elkobzását, és a könyvet hamarosan Franciaországban is betiltották. Egy kritikus szellemesen fogalmazta meg a korhangulatot, mondván, „majd hat év múlva elolvasom, amikor Lolita már nagykorú lesz”. Szerencsére egy könyv sikeréért annál többet nem is lehet tenni, mint ha betiltják. Így volt ez korábban az Ulyssesszel is, amit ugyancsak obszcenitással vádoltak meg. Így aztán, miután 1958-ban végre az USA-ban is megjelentették a könyvet, három hét alatt százezer példányt adtak el b előle. Ki gondolná, hogy ennyi hebefil él Amerikában? Na, jó, ez vicc volt: természetesen irodalomrajongók tülekedtek a könyvért.

Mai, túlszexualizált világunkban szinte már érthetetlen, miért is kavart ekkora botrányt ez a könyv, amelyet manapság a 20. század egyik legnagyobb regényeként emlegetnek. A válasz egyszerű: a Lolita számos bűne közül az egyik az volt, hogy szalonképessé tette a majd minden férfiban ott lapuló hebefilt, érthető és átélhető vágyként ábrázolva a fiatal lányok iránt érzett vonzalmat. Amíg csak megtörténnek a dolgok, a világ valahogy lenyeli. Amikor nyíltan beszélni lehet róla, akkor támad a ribillió. Az egyházi pedofilbotrányokat sem az kavarta, hogy katolikus papok évtizedeken át fiatal gyerekeket rontottak meg, hanem az, amikor az áldozatok beszélni kezdtek róla.

Márpedig a fejlődés nem más, mint az egyre nyíltabb beszéd a szexről. Amint Michel Foucault, a 20. század egyik nagy filozófusa írja, a 20. század a szexualitás terén a kényszeres kibeszélés és agyonbeszélés százada lett. Krafft-Ebing és Freud először leírták a szexuális perverziókat, Nabokov pedig ábrázolta, milyen érzés rajongani serdülő lánykákért. Mi pedig, a regény olvasása közben minden ellenállásunk dacára, észrevétlenül megszeretjük ezt az eladdig vadállatnak tekintett, a vámpírokkal egy szinten kezelt lényt.

Ha valaki látta Fritz Lang M – Egy város keresi a gyilkost című filmjének gusztustalan, dagadt, zsíros hajú, élveteg pedofilját, akit végül már az elvetemült bűnözők is üldözni kezdenek, akkor könnyen megértheti, miért volt olyan nehéz egy hipokrita társadalomnak lenyelnie a Lolitát. Mi nem szerethetjük az ilyen svábbogarakat, süvöltötte az Üdvhadsereg. Dehogyisnem, nyalta meg millió és millió férfi a szája szélét a Lolita olvastán. Szóljon, aki undort érzett Kevin Spacey iránt, amikor az Amerikai szépségben beindult Angelára! Az amerikai filmiparban sokáig létezett egy Hays-kódexnek nevezett tilalmi lista, amelyben felsorolták, mit nem szabad megjeleníteni. Például nem lehetett bűnözőt szimpatikusnak bemutatni, a házasságtörést csak elítélően lehetett ábrázolni, és természetesen tilos volt a homoszexualitás vagy a szexuális perverzió és gyermekek nemi szervének bárminemű ábrázolása. Egy olyan világban, ahol az emberek retinája tele volt vakfoltokkal, szerethetőnek és végül szánalmat ébresztőnek ábrázolni egy perverz állatot felért az emberevés reklámozásával. A filmipar aztán, túljutva a cenzúra korszakán, két Lolita-feldolgozással is gondoskodott arról, hogy annak, aki nem bírja a regényolvasással járó gyűrődéseket, másfél órában hűen összefoglalják a történetet, és vizuálisan is érzékeltessék, milyen őrjítő tud lenni egy kamaszodó lány teste. Mellesleg ez némileg ellenkezett Nabokov felfogásával, aki annak idején kikötötte, hogy regénye címlapján nem szerepelhet semmiféle Lolita. De Nabokov nem volt üzletember.

A könyv hőse, Humbert Humbert negyvenéves irodalomtanár, aki egész életében szenvedélyes vonzalmat érez az általa nimfácskáknak nevezett, rá szexuálisan izgatóan ható fiatal lányokhoz. Utazgatásai során egy nap szobát bérel a megözvegyült Charlotte Haze-nél, és megpillantva annak tizenkét éves lányát, egy pillanat alatt beleszeret. Onnantól kezdve aztán folyton csak Doloresről, vagyis az ő Lolitájáról álmodozik. Az apahiányban felnőtt Lolita a kamaszkor küszöbén ugyancsak érthető, de félreérhető kislányos érdeklődést mutat a kifejezetten jóvágású férfi iránt. A magányos Charlotte is hamar lángra lobban, és mialatt Lolita éppen nyári táborban van, ultimátumot intéz Humberthez, hogy az vagy megkéri a kezét, vagy elköltözik. Humbert, hogy Lolita közelében maradhasson, sebtében feleségül is veszi Charlotte-ot, aki Humbert elcsent titkos naplójából hamarosan sokként szembesül a férfi Lolita iránt érzett vágyaival. Egyfajta deus ex machinaként, az önkívületi állapotban leveleivel a postára rohanó Charlotte-ot egy gépkocsi halálra gázolja, és Lolita szó szerint Humbert ölébe pottyan, immáron mostohalányaként. Humbert első terve – hogy a hotelben, ahol megszálltak, altatóval elkábítva teszi magáévá Lolitát – kudarcot vall az altató gyenge hatása miatt, ám legnagyobb meglepetésére Lolita reggel aktust kezdeményez, és kielégíti őt. Mint kiderül, Lolita a táborban egy kortárs fiú segítségével már többszörösen beavató-dott. Ettől kezdve, a lelepleződést elkerülendő, vagy egy éven át államról államra, motelről motelre vándorolnak, és Humbert azzal zsarolja Lolitát, hogy ha bűnös viszonyukra fény derül, ő mehet a börtönbe, Lolita pedig árvaházba kerül. A férfi a lányt szexuális szolgáltatásaiért cserébe ruhákkal, magazinokkal, pénzzel halmozza el. Vándorlásaik során egy nap Lolita megbetegszik, és kórházba került, ahonnan a feslett életet élő, kéjsóvár, sikeres forgatókönyvíró, Clare Quilty szökteti meg, aki a lányon titkon már tízéves kora óta rajta tartotta a szemét, és egyszer még el is élvezett, a térdén lovagoltatva a kis Lolitát, aki viszont tisztázatlan okokból régóta szerelmes belé. Quilty közben impotenssé vált, a lányt viszont pornófilmekben akarja szerepeltetni, ám Lolita tőle is elszökik. Humbert sejti, hogy Lolitát megszöktették, de többet nem tud kideríteni, így ettől kezdve két éven át megszállottan, de hasztalan nyomoz a lány után, mígnem egy nap levelet kap tőle, amelyből arról értesül, hogy Lolita hozzáment egy alaszkai munkáshoz, és gyermeket vár tőle. Humbert utolsó kísérletként megkeresi, és könyörög neki, hogy hagyja ott férjét, de Lolita hajthatatlan. Humbertnek már csak egyetlen cél lebeg a szeme előtt: megkeresni és megölni Quiltyt, majd feladni magát. Az utószóból aztán megtudjuk, hogy Lolita tizenhét évesen, szülés közben meghalt{8}.

1. Fejezet A Lolita

{1} Postman, 1982

{2} Levin és Kilbourne, 2008

{3} Durham, 2009

{4} Durham, 2009

{5} Elias, 1987

{6} Mohr és mtsi., 1964

{7} Jackson, 2000

{8} Nabokov, 1987